ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9295/21                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б., 
суддів:                              Беспалова О.О.
          Грибан І.О., 
при секретарі судового засідання Почепі В.В.,
за участю учасників судового процесу:
від позивача:  Кобець В.Ю. 
від відповідача 1: не з`явився
від відповідача 2: не з`явився
від апелянта: Юлдашев Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного виконавця Печерського районного відділу державної служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчука Миколи Володимировича, Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Державного виконавця Печерського районного відділу державної служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчука Миколи Володимировича (надалі - відповідач 1), Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - відповідач 2), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 02 грудня 2020 року ВП № 63786544. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що спірна постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята із порушенням Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, позивач наголошує на порушення строку подачі виконавчого документу, не направленні спірної постанови Боржнику. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 13 листопада 2014 року ВП № 30913050. 
- визнано протиправною та скасовано постанову Державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчука Миколи Володимировича про відкриття виконавчого провадження від 02 грудня 2020 року № 63786544;
- стягнуто на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01011, м. Київ, вул. Різницька, 11-Б, код ЄДРПОУ 34979022) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень. 
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - апелянт) звернувся до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, а судом першої інстанції не взято дані обставини до уваги.
За наведених обставин, відповідач стверджує, що оскаржуване судове рішення не відповідає обставинам справи, нормам чинного законодавства та наявним у справі доказам.
Представник позивача заперечує проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, з підстав викладених у письмовому відзиві та зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог законодавства.
В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, а представник позивача заперечував у повному обсязі.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) направлено на виконання постанову про стягнення виконавчого збору від 13 листопада 2014 року № ВП 30913050 про стягнення з ОСОБА_2  виконавчого збору у розмірі 1156194,51 грн, яка винесена в межах виконавчого провадження № 30913050 про примусове виконання виконавчого напису № 3090 від 19 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. 
Судом інстанції встановлено та не спростовано позивачем, що виконавче провадження № 30913050 по виконанню виконавчого напису від 19 грудня 2011 року № 3090 завершено 20 листопада 2020 року в порядку пункту 3 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".  
Державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Нагайчуком М.В. 02 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63786544 по примусовому виконанню постанови від 13 листопада 2014 року № ВП 30913050 про стягнення з ОСОБА_2  виконавчого збору у розмірі 1156194,51 грн. 
Отже, позивач, вважаючи постанови про стягнення виконавчого збору та постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору протиправними та такими, що порушують його права та інтереси, звернувся з даним позовом до суду. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий збір обраховується як 10 відсотків з фактично стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми чи майна. Оскільки виконавчий документ в межах виконавчого провадження ВП №30913050 повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" постановою від 20 листопада 2020 року, то постанову про стягнення виконавчого збору має бути прийнято не пізніше наступного робочого дня після 20 листопада 2020 року. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору від 13 листопада 2014 року ВП № 30913050 прийнята не у відповідності до норм Закону України "Про виконавче провадження", а тому, з метою захисту прав позивача, суд вважає обґрунтованим вийти за межі позовних вимог та визнати її протиправною та скасувати. 
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини другої статті 18 наведеного Закону виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Частиною п`ятою статті 26 наведеного Закону визначено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно частини 1 статті 28 Закону № 606-XIV в редакції, чинній станом на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.01.2012 року №30913050, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. 
Частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції станом на 2017 рік, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, чинній станом на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 2017 рік виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
І лише з набранням чинності 28.08.2018 року Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII, частина  2 статті 27 Закону № 1404-VIII почала визначати, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Згідно пунктів 1-6 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII в діючій редакції виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також частиною 9 вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами частини 5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 наведеного Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною 3 статті 40 цього Закону встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною 4 статті 42 Закону України №1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких ч. 1 ст. 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній до 28.08.2018) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Як було зазначено, з 28.08.2018 року частину 2 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" змінено, (Законом України №2475-VIII від 03 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Таким чином, з урахуванням редакцій Закону України "Про виконавче провадження", які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась.
Так, у період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як у період після 28.08.2018 розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VIII вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, якщо такі заходи призвели до виконання рішення.
Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи, 17 серпня 2020 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №30913050 на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з надходженням письмової заяви від стягувача.
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься заява стягувача від 16.01.2017 року №5432/4/28-1 про повернення виконачого напису без виконання, проте, в супереч вимогам законодавства, Виконавчою службою не вчинювалися жодні дії щодо повернення виконавчого документа, аж до серпня 2020 року, що свідчить про бездіяльність суб`єкта владних повноважень. 
Отже, положення статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній у період до 28.08.2018) зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 вказаного Закону (у редакції, чинній з 28.08.2018), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.
Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-VIII від 03 липня 2018 року погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, виданого про примусове виконання виконавчого напису № 3090 від 19 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору.
Статтею 2 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вищезазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.
Як вже було зазначено вище, виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
З огляду на наведене, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а тому, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України "Про виконавче провадження".
Крім того, зі змісту частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Оскільки виконавчий документ в межах виконавчого провадження ВП №30913050 повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" постановою від 20 листопада 2020 року, то постанову про стягнення виконавчого збору має бути прийнято не пізніше наступного робочого дня після 20 листопада 2020 року.
Проте, в супереч вимогам законодавства державним виконавцем відкрито виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору винесена 02 грудня 2020 року, а не 20 листопада 2020 року.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах  Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року по справі № 420/4279/19, від 14.05.2020 року по справі №640/685/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18, який має бути врахований судом при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та рішення суду прийнято у відповідності до вимог законодавства, а апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Щодо посилання апелянтом на практику Верховного Суду за 2018 рік, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки застосовується остання практика, яку і застосовано судом апеляційної інстанції постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року по справі № 420/4279/19.
Щодо посилання апелянта на те, що позивачем попущено строк звернення з позовною заявою до суду, колегія суддів критично ставиться до даних посилань апелянта, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, що відповідачем ігнорувались вимоги суду першої інстанції щодо надання матеріалів виконавчої справи.
Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта, що в матеріалах виконавчої справи відсутні докази направлення позивачу оскаржуваної постанови, а надані відповідачем матеріали виконавчої справи є здебільшого нечитабельні.
Отже, в даному випадку апелянтом не доведено та документально не підтверджено пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом. 
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 311, 313, 315-316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          І.О. Грибан