ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2021 р.                                               Справа №5015/1583/11

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                  Галушко Н.А.
суддів                                                            Желіка М.Б.
                                                             Орищин Г.В. 
                                                            
секретар судового засідання Олійник Н.

за участю представників сторін:
від позивача: Лойфер А.О. – адвокат
від відповідача: Шокало В.С. – адвокат

розглянув апеляційну скаргу Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми “Гелікон” №51-08 від 03.08.2021 (вх.№01-05/2655/21, №01-05/2656/21 від 04.08.2021)
на рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 (повний текст рішення складено 16.07.2021), 
та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 19.07.2021 (повний текст рішення складено 26.07.2021), 
у справі №5015/1583/11
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Приватні інвестиції”, м.Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Акіонерне товариств “Кредобанк”, м.Львів
до відповідача Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми “Гелікон”, м.Львів
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача  ОСОБА_1 , м.Львів
про  дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
На розгляд Господарського суду Львівської області ПАТ „Кредобанк" подано позов до відповідача, МПП ВКФ "Гелікон" про дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 18.07.2007 між ВАТ "Кредобанк" та МПП ВКФ "Гелікон" укладено кредитний договір № 204, відповідно до умов якого банк зобов`язувався видати позичальнику кредит, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти за користування ним та комісії, валюта кредиту 3  195 000,00 доларів США, зі змінами від 13.12.2007, 07.02.2008, 29.02.2008, 29.08.2008, 19.03.2009, 30.04.2009. 30.04.2009 між ВАТ "Кредобанк" та МПП ВКФ "Гелікон" кредитний договір № 204 від 18.07.2007 викладено в новій редакції.
Банк належним чином виконав свої зобов`язання, надавши МПП ВКФ "Гелікон" обумовлений договором кредит, що підтверджується наявними у справі меморіальними ордерами та виписками по рахунку клієнта. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів не виконав, у зв`язку з чим ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», як правонаступник банку, просить стягнути з відповідача, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог 3 192 600,01 доларів США - неповернутої суми отриманого кредиту; 763 614,03 доларів США процентів за користування кредитом;  23 339,55 доларів США пені за прострочення сплати процентів.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі №5015/1583/11 позов задоволено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" набуло права вимоги до МПП ВКФ "Гелікон", що належали ПАТ "Кредобанк", за кредитним договором №204 від 18.07.2007 (із змінами та доповненнями), який був викладений у новій редакції. Договір факторингу від 29.11.2011 є чинним, правомірність його укладення підтверджується рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012, яке набрало законної сили та не оспорюється сторонами у справі.
Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 19.07.2021 у даній справі заяву ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” від 01.07.2021 №1091661 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено частково. Стягнуто з МПП ВКФ “Гелікон” на користь ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” 80 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти заяви - відмовлено.
Короткий зміст апеляційної скарги.
МПП ВКФ “Гелікон” подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 19.07.2021 у справі №5015/1583/11, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, змінити розподіл судових витрат, а саме по сплаті судового збору та витрати пов`язані з розглядом справи покласти на позивача, посилаючись на те, що висновки, викладені у рішенні суду не відповідають встановленим обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та нерпавильно застосовано норми матеріального права.
Зокрема, скаржник зазначає, що суд не взяв до уваги, що договір факторингу від 29.11.2011, підписаний між АТ "Кредобанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений, чим порушено норми матеріального права – ч.1 ст.513 ЦК України. На думку скаржника, такий договір повинен укладатись з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Отже, умова договору факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 29.11.2011, згідно якої ПАТ «Кредобанк» продав та відступив ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» права за іпотечними договорами – є нікчемною, оскільки її нікчемність встановлена законом. Скаржник посилається на правові висновки, викладені у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2014 у справі №6-52527св13.
Скаржник вважає помилковим посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що доводи відповідача зводяться до спроби переглянути рішення Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012, яким суд не визнав договір факторингу неправомірним, адже недотримання форми, встановленої законодавством для відповідного договору має наслідком його нікчемність і без відповідного рішення суду, у справі №1326/5469/2012 договір факторингу оскаржувався з інших підстав.
Також, скаржник зазначає, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій, потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. У ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" відсутня ліцензія на вчинення операцій з валютними цінностями. Отже, ТОВ "Фінансова компанія «Приватні інвестиції» правонаступником АТ "Кредобанк" у стягненні кредиту у іноземній  валюті не може виступати.
При цьому апелянт посилається на правові висновки, викладені у постановах від 14.02.2018 у справі №756/668/15-ц та від 16.12.2020 у справі №461/2900/11 про те, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає ведення валютних операцій (передача прав вимоги за кредитами в іноземній валюті) потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. 
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив, що у ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями не було, отже, ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” не може виступати правонаступником АТ “Кредобанк” у стягненні кредиту у валюті. 
Скаржник наголошує, що суд в оскарженому рішенні послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах 2019 року, проте, повинен був застосувати саме правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.12.2020 у справі №461/2900/11 як таку, що є більш пізньою та останньою у спірних правовідносинах.
На думку скаржника, висновок суду про правомірність вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті є помилковим та суперечить договору факторингу, не погоджується з висновком суду, що Додаток 1 є лише інформаційною базою, визначає розмір зобов`язань у визначеній кредитними договорами валюті, а також еквівалент у гривні, проте не змінює валюту зобов`язання. Зазначає, що в додатку до договору факторингу від 29.11.2011 сума портфелю, переданого від ПАТ «Кредобанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» сягає 31  464 641,29 грн.  Тобто з моменту укладення відповідного договору, відповідач не має жодних зобов`язань перед ПАТ «Кредобанк» у валюті (доларах США), а при цьому може розглядатись питання щодо заборгованості в гривнях, зафіксованої у відповідному договорі.
Також, скаржник зазначає, що що під час розгляду справи №914/953/19 ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” надано суду копії повідомлень про усунення порушень договірних зобов`язань від 19.05.2014, адресованих МПП “ВКФ “Гелікон”, у яких вказано суму заборгованості за кредитним договором станом на 19.05.2014, що складає 31  464  641,29грн. Отже, на думку скаржника у 2014 році позивач визнавав, що відповідач винен йому борг у сумі 31  464  641,29грн грн (в сумі, що вказана у додатку №1 до договору факторингу), однак, згодом фактично збільшив розмір своїх вимог, що суд не взяв до уваги.
Також, в апеляційній скарзі зазначено, що суд не забезпечив всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи та не надав оцінки всім аргументам відповідача, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи до моменту вступу у спадщину спадкоємця ОСОБА_1 , що призвело до того, що на момент винесення рішення у справі учасником заявлено фізичну особу, що померла; на момент винесення оскаржуваного рішення право власності на предмет іпотеки,   зареєстровано за позивачем, однак, суд не зупинив провадження у справі до вирішення справи №914/919/21 по суті, що призвело до загрози фактичного задоволення позовних вимог позивача у подвійному розмірі; суд необґрунтовано   не призначив судово-економічну експертизу у справі. 
Скаржник також вважає необгрунтованим розмір гонорару  адвоката позивача у сумі 80  000,00грн, як суттєво завищеного та зазначає, що розумним та обгрунтованим може вважатися гонорар адвоката не більше 6  500,00грн.
ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” подано відзив на апеляційну скаргу №1091661 від 16.08.2021 (вх.ЗАГС №01-04/5847/21 від 19.08.2021), в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що посилання відповідача щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору факторингу не грунтується на положеннях законодавства України. Жодних вимог щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору факторингу ЦК України та інші нормативні акти не містять. Договір факторингу від 29.11.2011 та Договір про відступлення прав за договорами іпотеки від 16.12.2011 є чинними, оскільки зазначене встановлено рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012 та рішенням Господарського суду Львівської області від 21.12.2015 у справі №914/4440/14, які набрали законної сили. Позивач вважає недоречним посилання апелянта на постанову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2014 у справі №6-52527св13, оскільки у вказаній справі розглядався спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та було встановлено фактичні обставини спору, відмінні від обставин у цьому спорі.
Також, позивач вважає, що помилковим є твердження відповідача про те, що  стороною договору факторингу може бути виключно суб`єкт, у якого наявна ліцензія на здійснення фінансових операцій з валютними цінностями. Зокрема, вказує, що відповідно до додатку до свідоцтва ФК№282, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, серед видів   фінансових послуг, які має право здійснювати ТзОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” без отримання ліцензій та/або дозволів   відповідно до законодавства вказано факторинг. 
Позивач вважає недоречними посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №756/668/15-ц, оскільки жодних правових висновків у постанові не було сформовано, а справу передано на новий розгляду до суду першої інстанції, фактичні обставини у справі №756/668/15-ц є відмінними від обставин у цьому спорі, а у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №461/2900/11, на яку теж посилається апелянт, предметом спору було визнання договору недійсним, а не стягнення.
Позивач звертає увагу на сталу судову практику Верховного Суду щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору факторингу через відсутність генеральної чи індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій (постанови   від 10.07.2019 у справі №204/7396/15-ц, від 20.11.2019 у справі №336/6704/13-ц, від 11.12.2019 у справі №755/12702/16-ц, від 26.06.2019 у справі №761/21037/16-ц), у яких наголошено, що відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте, право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. 
Також позивач вказує, що у постанові від 03.02.2021 у справі №161/1388/17, постанові від 10.03.2021 у справі №643/11542/15-ц Верховний Суд виклав правову позицію про те, що за приписами ст.5 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу, а у постанові від 01.07.2021 у справі №316/3132/13-ц відхилено доводи касаційної скарги про необхідність фактору мати ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями та зазначено, що наявність статусу фінансової установи обумовлює право здійснювати фінансові послуги факторингу.
Позивач зазначає, що відповідач безпідставно стверджує, що ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором виключно у гривнях, оскільки додаток №1, як інформаційна база визначає розмір зобов`язань у визначеній кредитними договорами валюті, а також еквівалент в гривні, проте всупереч посилання відповідача не змінює валюту зобов`язань.
Відповідно до умов кредитного договору МПП ВКФ “Гелікон” отримало кредит у валюті долара США та взяло на себе зобов`язання повернути кредит у доларах США (п.2.1.1, п.5.1. договору), між сторонами не укладалась додаткова угода щодо зміни валюти зобов`язання, відтак зобов`язання має виконуватись у визначеній договором валюті – доларах США.
На підставі договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 до позивача перейшли права банку в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення цього договору, зважаючи, що умовами кредитного договору визначено зобов`язання позичальника у валюті доларів США, саме на таких умовах ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” набуло право вимоги.
Позивач посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, відповідно до яких у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене договором чи законом, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику.
З посиланням на правовий висновок Верховного Суду у справі №308/3824/16 від 25.07.2018 та ч.2 ст.533 ЦК України позивач вважає, що стягненню підлягає сума заборгованості у валюті зобов`язання (долар США) із сплатою у гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату платежу.
Окрім того, позивач заперечує щодо доводів апелянта про порушення судом норм процесуального права під час розгляду справи, вважає, що суд правомірно відмовив у задоволенні клопотань відповідача про зупинення провадження у справі та залишив без розгляду клопотання про призначення судово-економічної експертизи.
Щодо судових витрат, позивач зазначає, що доводи відповідача щодо необхідності зменшення розміру останніх до 6  500,00 грн є необгрунтованими та спробою позбавити позивача права на відшкодування понесених судових витрат.
Процесуальні дії суду у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2021 справу №5015/1583/21 призначено судді-доповідачу Галушко Н.А., суддям  Желіку М.Б. та Орищин Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 07.09.2021.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 розгляд справи відкладено на 22.09.2021. 
Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 б/н від 31.08.2021 (вх.ЗАГС №01-05/3000/21 від 03.09.2021) про заміну третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ОСОБА_1 , його правонаступником та у задоволенні клопотання МПП ВКФ “Гелікон” про призначення судово-економічної експертизи від 03.08.2021 №50-08 (вх.№01-05/2665/21 від 04.08.2021) – відмовлено,  розгляд справи відкладено на 13.10.2021.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2021 у задоволенні клопотання Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми “Гелікон” (вх. №01-05/2664/21 від 04.08.2021) про зупинення апеляційного провадження – відмовлено та оголошено перерву в судовому засіданні до 02.11.2021.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 16.11.2021
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 відкладено розгляд справи на 24.11.2021.
Представники позивача та відповідача в судових  засіданях  підтримали доводи та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснень щодо суті спору не надав. В матеріалах справи наявне свідоцтво про смерть фізичної особи ОСОБА_1 , видане 16.02.2021 Залізничним районним у місті Львові відділом РАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).
Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 24.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.
Обставини справи.
Між ВАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон» укладено Кредитний договір №204 від 18.07.2007, відповідно до умов якого, з урахуванням Договору про внесення змін та доповнень № 1 від 13.12.2007 та Договору про внесення змін та доповнень № 2 від 07.02.2008 Банк зобов`язався видати Позичальнику кредит, а Позичальник прийняти кредит на умовах: розмір кредиту та валюта кредиту - 3 000 000,00 доларів США (п. 2.1.1.).
Згідно з п. 2.6. Кредитного договору для обліку кредитних коштів Банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 . Датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворення строкової заборгованості по позичковому рахунку) (п. 2.7. Кредитного договору).
Судом першої інстанції встановлено, що банк належним чином виконав свої зобов`язання, надавши МПП ВКФ «Гелікон» кредит на суму 3 000 000,00 доларів США, Позичальник повернув частину отриманого кредиту, а саме 20 000,00 доларів США.
30.04.2009 між ВАТ «Кредобанк» та МПП ВКФ «Гелікон» укладено нову редакцію кредитного договору № 204 від 18.07.2007, відповідно до якої розмір та валюта кредиту визначена сторонами у 3 195 000,00 доларів США (п. 2.1.1).
У п 2.1.6 нової редакції Кредитного договору передбачено такий порядок видачі кредиту: траншами, шляхом конвертації кредитних коштів у валюту платежу з подальшим використанням безпосередньо за цільовим призначенням. Кредитні кошти в сумі не більше ніж 215 000,00 доларів США спрямовуються на погашення прострочених відсотків за період з 01.12.2008 року по 31.03.2009 року та нарахованих відсотків за квітень 2009 року по кредитному договору № 204 від 18.07.2007.
На виконання умов нової редакції кредитного договору Банк додатково видав кредит на суму 212 600,01 доларів США.
Факт видачі кредиту на загальну суму 3 212 600,01 доларів США та повернення частини кредиту на суму 20 000,00 доларів США також підтверджується випискою по позичковому рахунку № НОМЕР_1 (том І а.с.56-62).
Таким чином основна заборгованість МПП ВКФ «Гелікон» за кредитним договором № 204 від 18.07.2007, з урахуванням всіх змін та доповнень (неповернута сума отриманого кредиту) 3 192 600, 01 доларів США.
Як вбачається із п. 2.9. та п. 5.9 Кредитного договору у первісній редакції Банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором у разі невиконання позичальником зобов`язань за цим договором та/або договорами, якими забезпечується виконання зобов`язань за цим договором.
У п. 5.1 Кредитного договору у первісній редакції передбачено обов`язок позичальниками повертати кредит відповідно до графіку, зокрема: до 29.08.2008 -                          5 000,00 доларів США, до 30.09.2008 - 5 000,00 доларів США, до 31.10.2008 - 5 000,00 доларів США.
Матеріалами справи підтверджується, що МПП ВКФ «Гелікон» порушено зазначені умови договору та не здійснено повернення 5 000,00 доларів США до 30.09.2008 (платіж було здійснено 14.10.2008), що надало Банку право достроково стягнути всю суму неповернутого кредиту.
У п. 2.2. Кредитного договору (в редакції від 30.04.2009) вказано, що дата остаточного повернення кредиту - 31.03.2017.
ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» зазначає та матеріалами справи не спростовано, що станом на 01.03.2021 МПП ВКФ «Гелікон» не здійснювало жодних платежів в рахунок погашення кредитної заборгованості та неповернута сума кредиту становить 3 192 600,01 доларів США.
Відповідно до умов Кредитного договору МПП ВКФ «Гелікон» отримало кредит у валюті долара США та взяло на себе зобов`язання повернути кредит у доларах США.
В заяві про зменшення позовних вимог Банк (первісний кредитор та первісний позивач) вказував, що неповернута сума кредиту становить 3 192 600,01 доларів США.
Зважаючи, що неповернута позичальником сума кредиту становить 3 192 600,01 доларів США, TOB «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду просить стягнути з МПП ВКФ «Гелікон» неповернуту суму кредиту у валюті зобов`язання, а саме 3 192 600,01 доларів США.
Окрім того, згідно з п. 4.2.1.Кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але, умовно, 360 днів у році), за ставкою, визначеною у п.п. 2.1.3. цього Договору з моменту видачі кредиту до терміну, вказаному в п. 2.2. цього Договору.
В п. 4.3. Кредитного договору вказаний графік, згідно з яким позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом.
Згідно розрахунку процентів, долученого АТ "Кредобанк" до заяви про зменшення позовних вимог, загальна сума становить 763 614,03 доларів США (том І а.с.85-88).
Згідно з п. 4.1.3 Кредитного договору позичальник щомісячно, не пізніше останнього робочого дня місяця, сплачує банку комісію за управління кредитом у розмірі 500,00 грн.
З виписки по рахунку № 2073002027980 вбачається, що 30.05.2011 така комісія була сплачена.
У п. 7.1. Кредитного договору визначено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (повернення кредиту або його частини, оплати процентів, комісій) позичальник на вимогу банку сплачує йому пеню: за зобов`язаннями у гривні - у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період прострочки, за весь час прострочки; за зобов`язаннями в іноземній валюті - 0,05 % за кожен день прострочки від простроченої/несплаченої суми.
До заяви про зменшення позовних вимог АТ "Кредобанк" долучено розрахунок пені, а саме: 23 339,55 доларів США - пеня за прострочення сплати процентів.
Відтак позивач просить суд стягнути з МПП ВКФ «Гелікон» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» заборгованість за кредитним договором №204 від 18.07.2007 (із усіма подальшими змінами та доповненнями) у розмірі: 3 192 600,01 доларів США - неповернута сума отриманого кредиту; 763 614,03 доларів США - проценти за користування кредитом; 23 339,55 доларів США - пеня за прострочення сплати процентів.
29.11.2011 між ПАТ "Кредобанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" (далі по тексту - новий кредитор) укладено договір факторингу шляхом уступки права грошової вимоги, відповідно до умов якого банк відступив, а ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" як новий кредитор набуло повний обсяг прав грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами та повний обсяг прав вимоги до сторін забезпечення за забезпечувальними документами, строк виконання за якими настав на дату відступлення, а також які виникнуть у майбутньому, зокрема право на основну суму кредиту, на проценти, нараховані на неї, на комісії та будь-які штрафні санкції (за наявності), що підлягають сплаті у відповідності до умов кредитних договорів.
На виконання умов договору факторингу банк та новий кредитор 14.12.2011 підписали акт прийому-передачі Портфеля заборгованостей. Згідно платіжного доручення №5 від 13.12.2011 новий кредитор сплатив банку 211 695 318,92 грн ціни відступлення.
Після переходу до ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" права вимоги до МПП ВКФ "Гелікон" новий кредитор звертався до боржника з повідомленнями про усунення порушень договірних зобов`язань вих.№ 879 від 19.05.2014 шляхом сплати протягом 33-ти днів з дати отримання вимоги заборгованості за кредитом.
Після укладення договору факторингу МПП ВКФ “Гелікон” погашення заборгованості за кредитним договором не здійснювало, кошти на рахунок ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” не сплачувало.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови. Висновки суду апеляційної інстанції.
Згідно ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України  цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно частини 1  статті 15 Цивільного кодексу України  кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.  Статтею 16 Цивільного кодексу України  передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього  кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до  статті 1048 цього Кодексу  (частина друга  статті 1050 ЦК України).
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою  статті 1050 ЦК України.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою  статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. (ВС справа №316/3132/13-ц).
Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі кредитного договору №204, укладеного 18.07.2007 між ВАТ "Кредобанк" та МПП ВКФ "Гелікон", який 30.04.2009 викладено в новій редакції.
Факт виплати банком відповідачу кредиту на загальну суму 3  212 600,01 доларів США підтверджується наявними в матеріалах справи меморіальними ордерами та виписками по позичковим рахункам № 2073002027980.
Пунктом 5.8. нової редакції кредитного договору сторони узгодили, що банк у випадках, передбачених п. 2.9. цього договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника.
Відповідно до умов пунктів 5.8, 5.9 нової редакції кредитного договору, позичальник зобов`язаний протягом 10 робочих днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором.
На підставі пунктів 2.9., 5.8., 5.9. нової редакції кредитного договору банк звернувся до позичальника із вимогою вих. № 27.00-1703/11 від 08.02.2011, яку МПП ВКФ "Гелікон" залишив без відповіді та задоволення.
Пунктом 1 частини першої  статті 512 ЦК України  передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі  статтею 514 ЦК України  до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Згідно зі  статтею 1077 ЦК України  за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
У постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (п.42). 
Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказує, що відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. (п.47).
У п.48 вказаної постанови зазначено, що договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Відповідно до п. 5, п.1 ч.1, ст.4 Закону України “Про фінансові послуги” (в редакції, чинній на дату укладення договору факторингу – 29.11.2011), фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Відповідно до п.11 статті 4 факторинг є фінансовою послугою.
Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг” у вказаній редакції, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.
Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг” у вказаній редакції, фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
 Таким чином, вимог щодо нотаріального посвідчення договору факторингу Закон України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг”, а також Цивільний кодекс України не містять.
Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Оскільки кредитний договір № 204 від 18.07.2007 був укладений між ПАТ “Кредобанк” та МПП ВКФ “Гелікон” у простій письмовій формі, відповідно до приписів частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора (договір факторингу) також укладений у письмовій формі.
За змістом ч.1 ст.220 ЦК України договір є нікчемним в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, однак, у цьому випадку закон не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору факторингу.
Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо нікчемності договору факторингу шляхом купівлі-продажу права грошової вимоги від 29.11.2011, згідно з якою ПАТ “Кредобанк” продав та відступив ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” права за кредитним та іпотечними договорами.
На підставі договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 та договору про відступлення прав за договорами іпотеки 16.12.2011 від ПАТ “Кредобанк” до ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” перейшли права вимоги за кредитним договором № 204 від 18.07.2007 (з подальшими змінами та доповненнями) та договором іпотеки від 19.07.2007 року (зареєстрований за № 6888 (з подальшими змінами та доповненнями) відповідно. Відомості про заміну іпотекодержателя були внесені до Державного реєстру іпотек.
Питання дійсності договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги від 29.11.2011 та договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 19.07.2007  були предметом судового розгляду.
Так, рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ “Кредобанк” та ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції”, за участю третьої особи із самостійними вимогами МПП ВКФ “Гелікон” про визнання договору факторингу недійсним, а також відмовлено у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами МПП ВКФ “Гелікон” до ПАТ “Кредобанк” та ТзОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” про визнання договору факторингу недійсним.
У вказаному рішенні судом встановлено, що права вимоги до МПП ВКФ “Гелікон” за кредитними договорами №28 від 5.02.2007, №204 від 18.07.2007, №46 від 30.04.2009, перейшли від банку до ТзОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції”.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.12.2015 у справі №914/4440/14, яке набрало законної сили, у задоволенні позову МПП ВКФ “Гелікон” про визнання недійсним з моменту вчинення договору про відступлення прав за договорами іпотеки відмовлено.
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що обставини, встановлені у   рішенні Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012 та рішенні Господарського суду Львівської області від 21.12.2015 у справі №914/4440/14 є преюдиційними щодо даного спору.
Преюдиціальність – це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19 та від 15.10.2019 у справі №908/1090/18).
Як вбачається з умов договору факторингу від 29.11.2011, укладеного між ПАТ “Кредобанк” та ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції”, Банк відступив новому кредитору, а новий кредитор прийняв від Банку права вимоги за кредитними договорами та за усіма забезпеченнями відповідно до забезпечувальних документів, вказаних у додатку №1. Сторони зобов`язані підписати на дату надходження ціни відступлення на рахунок Банку Акт прийому-передачі портфеля заборгованостей, згідно Додатку №2 до договору на підтвердження зазначеного приймання-передачі. Даний Акт є фактичним підтвердженням переходу прав вимоги за портфелем заборгованості відповідно до умов цього договору. Договір набуває чинності з моменту підписання даного акту. До позивача право вимоги до відповідача перейшло на підставі договору факторингу укладеного 29.11.2011 між ПАТ “Кредобанк” та ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції”.
Відповідно до п.4.1 договору, сторони узгодили, що новий кредитор заплатить банку ціну відступлення в сумі 211  695 318,92 грн (що дорівнює 35% розміру портфеля заборгованості, зазначеної у п.2.1.3) шляхом переказу коштів у безготівковій формі на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ “Кредобанк” одразу при наданні кредиту новому кредитору з боку АТ ПКО БП, що станеться негайно після реєстрації позики в НБУ.
На виконання умов п.4.1 договору, новий кредитор сплатив банку 211 695 318,92 грн, що підтверджується платіжним дорученням №5 від 13.12.2011, а 14.12.2011 ПАТ “Кредобанк” та ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” склали та підписали акт прийому–передачі портфеля заборгованостей, згідно якого відповідно до п.3.1, п.3.2 договору, банк передає портфель заборгованостей, а ТОВ “ФК “Приватні інвестиції” приймає його, згідно додатку №1 до договору.
Отже, ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” набуло права вимоги до МПП ВКФ “Гелікон”, що належали ПАТ “Кредобанк”, за кредитним договором №204 від 18.07.2007 (із змінами та доповненнями), який був викладений у новій редакції, а відтак основний борг МПП ВКФ “Гелікон” за кредитним договором №104 від 18.07.2007, з урахуванням всіх змін, доповнень та нової редакції договору, становить 3  192  600,01 доларів США.

Щодо твердження скаржника, що фактором може бути виключно суб`єкт, у якого наявна ліцензія на здійснення фінансових операції з валютними цінностями, колегія суддів зазначає таке.
У рішенні Франківського районного суду м.Львова від 04.09.2015 у справі №1326/5469/2012 встановлено, що ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” набуло статус фінансової установи, що підтверджується свідоцтвом ФК №282, яке видано Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Згідно із додатком до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК № 282 серед видів фінансових послуг, які має право здійснювати ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, вказано факторинг.
В оскарженому рішенні місцевий господарський суд врахував правові висновки Верховного Суду щодо відсутності підстав для визнання недійним договору факторингу через відсутність генеральної та індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, викладені у постановах від 10.07.2019 в справі №204/7396/15-ц, від 20.11.2019 в справі №336/6704/13-ц, від 11.12.2019 в справі № 755/12702/16-ц, від 26.06.2019 у справі № 761/21037/16-ц.
У вказаних постановах Верховним Судом наголошено, що відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.
Однак, скаржник вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати більш пізню правову позицію Верховного Суду, а саме правові висновки, викладені у постанові від 16.12.2020 у справі №461/2900/11.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у постанові від 16.12.2020 у справі №461/2900/11 Верховний Суд дійшов висновку про те, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, проте, предметом розгляду у справі №461/2900/11 було визнання недійсною частини договору купівлі-продажу кредитного портфеля, встановлення факту нікчемності договору в частині відступлення прав іпотекодержателя (заставодержателя) та визнання нового кредитора таким, що прострочив виконання зобов`язання боржником.
Однак, у цьому спорі предметом розгляду є стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором на користь фактора (нового кредитора), а питання недійсності договору факторингу від 29.11.2011 вже було предметом розгляду у справі №1326/5469/2012, в якій апелянт виступав третьою особою із самостійними вимогами, та у якій було встановлено правомірність укладення договору факторингу, відповідно до якого право вимоги до боржника за кредитним договором №28 від 05.02.2007 перейшло від банку до нового кредитора (позивача у цій справі).
У постанові від 01.07.2021 у справі №316/3132/13-ц, предметом якої є стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті на користь фактора як правонаступника банку, Верховний Суд відхилив доводи касаційної скарги про те, що ТОВ “ОТП Факторинг Україна” не має ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю (18.03.2011) ТОВ “ОТП Факторинг Україна” мало статус фінансової установи, а тому відповідно до п.11 ч.1 ст.4 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу. Окрім того, Верховний суд у цій постанові взяв до уваги, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю, а отже, презумпція правомірності вказаного правочину не спростована.
Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч.4 ст.236 ГПК України враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.07.2021 у справі №316/3132/13-ц.
Також слід зазначити, що за приписами статті 5 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №161/1388/17.
Отже, на момент укладення договору факторингу шляхом уступки права грошової вимоги (29.11.2011)  ТзОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” мало статус фінансової установи, а тому відповідно до п.11 ч.1 ст.4 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу.
Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постанові від 14.02.2018 у справі №756/668/15, оскільки у справі №756/668/15 предметом спору було визнання недійсним договору факторингу, і Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень попередніх інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не дослідили, чи внесено ТОВ “Кредитні ініціативи” та ТОВ “Факторингова компанія “Вектор плюс” до державного реєстру фінансових установ, тобто, у цій справі відмінними є предмет спору та фактичні обставини спору, адже ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” є фінансовою установою. 
За висновками Великої Палати Верховного Суду подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). До того ж зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). 
Щодо твердження скаржника, що борг перейшов до позивача в гривні, відтак стягнення заборгованості у валюті є неправомірним, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до умов кредитного договору (пункти 2.1.1., 5.1) відповідач отримав кредит у валюті долара США та взяв на себе зобов`язання повернути кредит у доларах США.
Згідно з п. 12.1. кредитного договору в новій редакції зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення додаткових договорів, підписаних уповноваженими на те представниками сторін, крім випадків, передбачених цим договором.
Між сторонами не укладалась додаткова угода щодо зміни валюти зобов`язання, відтак відповідач має виконувати свої зобов`язання у визначеній договором валюті - доларах США.
Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі договору факторингу право грошової вимоги банку в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення цього договору перейшло до ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції”. Зважаючи, що умовами кредитного договору визначено зобов`язання позичальника у валюті доларів США, саме на таких умовах ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” набуло право вимоги, отже, право вимагати стягнення боргу у іноземній валюті є правомірним.
Як вбачається із розділу 1 договору факторингу, сторони обумовили визначення “права вимоги”, що означає повний обсяг прав грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами та повний обсяг прав вимоги сторін забезпечення за забезпечувальними документами, строк виконання за якими настав на дату відступлення прав вимоги за цим договором, а також які виникнуть у майбутньому, зокрема, право на основну суму кредиту, на проценти, нараховані на неї, на комісії та будь-які штрафні санкції (за наявності), що підлягають сплаті у відповідності до умов кредитних договорів.
Помилковими є твердження скаржника, що оскільки додаток 1 є невід`ємною частиною договору факторингу і у ньому визначено заборгованість у гривнях (53 482 672,13 грн.), тобто, з моменту укладення договору факторингу, відповідач не має жодних зобов`язань перед ПАТ “Кредобанк” у доларах США, а лише у гривнях у вказаному розмірі, та вважає такі безпідставними.
Так, відповідно до п.2.1.3 договору факторингу банк гарантував новому кредитору те, що станом на дату укладення цього договору в рамках портфеля заборгованості йому належить 53 індивідуальних грошових заборгованостей у гривнях, доларах США та євро, що виникли з різних договорів, укладених банком, на загальну суму, розраховану згідно із офіційними курсами обміну долара США та євро, встановленими Національним банком України на дату укладення цього договору, 604 843 768,32 грн (до якої входить сума основного боргу по кредитах, процентів, штрафних санкцій тощо), детальний опис яких наведено у додатку 1 до цього договору. Банк підтверджує вірність даних, наведених у додатку 1 та підтверджує належність йому всіх прав вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними документами, зазначеними у додатку 1.
Відповідно до п.3.1 договору факторингу на умовах цього договору банк відступає новому кредитору права вимоги; відповідно, новий кредитор на умов цього договору, цим приймає від банку зазначені права вимоги, визначені у додатку 1.
Слід зазначити, що слово “визначити” в Академічному тлумачному словнику української мови тлумачиться як “встановлювати, розпізнавати що-небудь за певними ознаками” (http://sum.in.ua/s/vyznachaty). Із пунктів 2.1.3, 3.1. договору факторингу слідує, що додаток 1 є переліком переданих вимог з характеристиками договорів, вимоги за якими передаються новому кредитору.
Тобто, додаток 1 містить характеристики заборгованості за кредитним договором №204 від 18.07.2007 – дату видачі, валюту видачі, суму кредиту, суму заборгованості, гривневий еквівалент заборгованості. 
Скаржник також посилався на умови пунктів 1.1., 4.1, 7.3. договору, які на його переконання свідчать про перехід права вимоги у гривнях, а не доларах США.
Відповідно до п. 1.1. договору факторингу “заборгованість” означає невиконані (несплачені) певним позичальником грошові зобов`язання перед банком, розраховані відповідно до умов кредитного договору і ще не сплачені на день підписання цього договору; “кредитний договір” означає будь-який із кредитних договорів (разом зі змінами), укладених між банком як кредитором та позичальниками як позичальниками, права вимоги за якими відступаються новому кредиторові у відповідності до умов цього договору, перелік яких наведено у додатку 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною; “портфель заборгованості” означає сукупність не виконаних (несплачених) позичальниками грошових зобов`язань   перед банком, нарахованих відповідно до умов кредитних договорів і ще не сплачених на день підписання цього договору, зокрема, пов`язаних із сумою основного боргу по кредиту, процентами, комісіями, штрафними санкціями тощо. 
Як зазначалось вище, відповідно до п.4.1 договору факторингу сторони узгодили, що новий кредитор заплатить банку ціну відступлення в сумі 211  695 318,92 грн, що дорівнює 35% розміру Портфеля заборгованості, зазначеної у пункті 2.1.3 шляхом переказу коштів у безготівковій формі на рахунок № НОМЕР_2 в ПАТ “Кредобанк” одразу при наданні кредиту новому кредитору з боку АТ ПКО БП, що станеться негайно після реєстрації позики в НБУ.
Відповідно до п.7.3 договору, якщо стосовно до будь-якої заборгованості або забезпечення, створеного за забезпечувальним документом, будуть виявлені наступні обставини: 1) банк не мав права відступати права вимоги заборгованості або забезпечення, створеного за забезпечувальним документом, в цілому чи її частини на умовах, передбачених цим договором або 2) в банку відсутня документація, що унеможливлює здійснення новим кредитором звернення стягнення за кредитним договором або забезпечувальним документом або 3) право вимоги або забезпечення, створеного за забезпечувальним документом, не було дійсним на момент укладання цього договору, новий кредитор матиме право на розірвання договору в частині стосовно відповідно заборгованості; у цьому пункті також зазначено, що “розмір заборгованостей” означає суму відповідних заборгованостей, щодо яких виявлені факти, зазначені у пунктах 1, 2, 3 вище, у гривнях (у випадку, якщо відповідна заборгованість виражена в доларах США та євро, встановленими Національним банком України на дату укладення цього договору.
Колегія суддів зазначає, що наведені умови договору факторингу не передбачають переходу права вимоги за кредитним договором у гривнях та не змінюють умов кредитного договору.
Відтак, правомірними є висновки місцевого господарського суду про те, що умовами кредитного договору визначено зобов`язання позичальника у валюті доларів США, саме на таких умовах ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” набуло право вимоги, а додаток № 1, як інформаційна база, визначає розмір зобов`язань у визначеній кредитними договорами валюті, а також еквівалент в гривні, проте не змінює валюту зобов`язання.
Позовні вимоги у даінй справі були заявлені банком з врахуванням законодавства, яке було чинним станом на 2011 рік, тому ціна позову, зокрема, і у заяві про зменшення позовних вимог, була вказана у еквіваленті відповідно до офіційного курсу Національного банку України.
Проте, з дати подання заяви про зменшення позовних вимог по теперішний час змінилось матеріальне та процесуальне законодавство, яким регламентується порядок стягнення валютної заборгованості.
Стаття 163 ГПК України у чинній редакції не встановлює обов`язку вказувати еквівалент ціни позову, який заявлено про стягнення іноземної валюти, у гривні відповідно до офіційного курсу Національного банку України.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції, ТОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.03.2021 та набуло всі права первісного позивача. Відтак право вимагати стягнення боргу у іноземній валюті є правомірним.
Слід зазначити, що у разі отримання позики і іноземній валюті позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
З врахуванням наведеного, укладення та виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики не суперечить чинному законодавству. 
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Згідно зі статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 5 Закону України “Про валюту і валютні операції” гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.
Законом України “Про валюту і валютні операції” передбачено можливість здійснення розрахунків у іноземній валюті за наявності ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій.
ТзОВ “Фінансова компанія “Приватні інвестиції” не має ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, тому незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії Національного банку України. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеною у постанові від 25.07.2018 року у справі № 308/3824/16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц сформувала такий висновок щодо застосування норм права: у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коптів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики не суперечить чинному законодавству. 
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Згідно з ч 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Зважаючи, що неповернута відповідачем сума кредиту становить 3  192  600,01 доларів США, вказана сума має стягуватись за офіційним курсом Національного банку України на дату платежу.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Згідно положень ч.3 ст.346 ГК України кредити надаються банками під відсоток. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків передбачених законом. Вказане узгоджується з положенням ст. 1054 ЦК України.
Згідно ч.1, ч.2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно з умовами кредитного договору, ч.1 ст.1054 ЦК України, позичальник (відповідач) зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом.
Відповідно до  пункту 4.2.1 нової редакції кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом "факт/360" (фактична кількість днів у місяці, але, умовно, 360 днів у році), за ставкою, визначеною у п.п. 2.1.3. цього договору з моменту видачі кредиту до терміну, вказаному в п. 2.2. цього договору
В пункті 4.3. нової редакції кредитного договору вказаний графік, згідно з яким позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом.
Відтак до стягнення з відповідача підлягає 763 614,03 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом.
Нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України передбачено відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором.
Так, відповідно до частини 1 статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором
Згідно зі статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч.6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
У пункті 7.1 нової редакції кредитного договору визначено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (повернення кредиту або його частини, оплати процентів, комісій) позичальник на вимогу банку сплачує йому пеню: за зобов`язаннями у гривні – у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочки, за весь час прострочки; за зобов`язаннями в іноземній валюті – 0,05% за кожен день прострочки від простроченої/несплаченої суми.   
Враховуючи, що кредитні кошти надавались у валюті, а облікова ставка НБУ застосовується тільки до гривні, а не до іноземної валюти, відповідно банк правомірно нарахував суму пені за прострочення сплати процентів в розмірі 0,05%, зважаючи на умови пункту 7.1. нової редакції кредитного договору.
Згідно долученого первісним позивачем до заяви про зменшення позовних вимог розрахунку пеня нарахована за прострочення сплати процентів становить 23 339,55 доларів США, яка підлягає стягненню з відповідача.
Колегія суддів апеляційної інстанції також відхиляє доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо незабезпечення всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи.
Судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення розгляду справи до встановлення спадкоємця померлого ОСОБА_1 , оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.227 ГПК України  суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. ОСОБА_1 у справі №5015/1582/11 був третьої стороною, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, відтак відсутні правові підстави для обов`язкового зупинення провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.227 ГПК України, водночас, в цьому випадку відсутні підстави для можливості зупинення провадження у справі, визначені у ст.228 ГПК України.
Щодо загрози фактичного задоволення позовних вимог у подвійному розмірі внаслідок того, що суд не зупинив провадження у справі до вирішення по суті справи №914/919/21, слід звернути увагу, що в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2021 було встановлено факт скасування записів про реєстрацію права власності позивача у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на предмети іпотеки, що є забезпеченням кредитного договору.
Щодо безпідставного залишення без розгляду клопотання відповідача про призначення судово-економічної експертизи у справі, колегія суддів вказує, на те, що відповідне клопотання було заявлене після закриття підготовчого засідання у справ, що зумовило правомірне застосування судом першої інстанції приписів ч.2 ст.118 ГПК України. .
Враховуючи наведене, позовні вимоги про дострокове стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, а саме  3 192 600,01 доларів США - неповернутої суми отриманого кредиту; 763 614,03 доларів США - процентів за користування кредитом;                23 339,55 доларів США - пені за прострочення сплати процентів підтверджені матеріалами справи та підлягають до задоволення.
Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст.76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З врахуванням наведеного, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи
Судова колегія, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого суду, дійшла висновків, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, прийшла до висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 у справі №5015/1583/11 прийнято у відповідності до норм ст. 234 ГПК України з вірним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування та задоволення вимог апеляційної скарги.

Щодо прийнятого судом додаткового рішення у даній справі судова колегія зазначає таке. 
Додатковим рішенням у справі №5015/1583/11 заяву ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» від 01.07.2021 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено  частково.
Стягнено з Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Гелікон» (79071,  м.Львів, вул.Клепарівська, 230, ідентифікаційний код 13840859) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (04112, м.Київ, вул.Жамбила Жабаєва, буд.7, ідентифікаційний код 37356981) 80 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти заяви - відмовлено.
Скаржник в апеляційній скарзі вважає необгрунтованим розмір гонорару  адвоката позивача у сумі 80  000,00грн, як суттєво завищеного та зазначає, що розумним та обгрунтованим може вважатися гонорар адвоката не більше 6  500,00грн. 
Скаржник вважає, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну допомогу є неспівмірною з реальним обсягом  такої  допомоги у суді першої інстанції з моменту залучення ТОВ у якості позивача у цій справі, часом, витраченим на надання таких послуг, не відповідає  критерію реальності таких витрат.
Як вбачається із матеріалів справи, 06.07.2021 на адресу суду першої інстанції від представника позивача надійшла заява з додатками від 01.07.2021, які підтверджують витрати на правову (професійну правничу) допомогу, заявлених до відшкодування ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України у справі №5015/1583/11.
09.07.2021 відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, в якому відповідач просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи до 6 500,00 грн.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 01.11.2018 між Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» (надалі - адвокатське об`єднання), в особі керуючого партнера Лойфера Антона Едуардовича, який діє на підставі Статуту, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», в особі генерального директора Никифорова Сергія Львовича та Голови Наглядової ради Анджея Голки, які діють на підставі Статуту (надалі - клієнт), було укладено договір №07/2018 про надання правової допомоги.    
Згідно п. 1.1. договору адвокатське об`єднання зобов`язується за плату надавати клієнту (іншим особам, в інтересах яких діє клієнт) правову допомогу (далі - правова допомога) в порядку та на умовах, що визначені цим договором.
01.12.2020 між Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» (надалі - адвокатське об`єднання), та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладено додаток до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018.
Відповідно до п.1 додатку до договору сторони погодили, що відповідно до п. 2.3. договору сторони визначили, що адвокатське об`єднання зобов`язується надавати клієнту правову допомогу у справі №5015/1583/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором №204 від 18.07.2007 (з подальшими змінами та доповненнями).
Відповідно до п. 3. додатку до договору передбачено, що відповідно до п. 3.2., п. 3.3. договору сторони узгодили, що розмір гонорару за надання правової допомоги з питань, які зазначені в цьому додатку, визначено у фіксованій сумі та становить                        840 000,00 гри (в тому числі 140000,00 грн ПДВ).
01.07.2021 між адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» підписано акт приймання-передання наданої правової допомоги до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018.
У п.1 акта від 01.07.2021 приймання-передання наданої правової допомоги до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018 зазначений вид правової допомоги, а саме:
1). Складання заяви вих. № 1091661 від 03.12.2020 року про залучення до участі у справі в якості правонаступника позивача;
2) Складання заяви вих. № 1091661 від 26.02.2021 року про поновлення провадження;
3) складення пояснень вих. № 1091661 від 01.03.2021 року;
4) Складання заяви вих. № 1091661 від 23.03.2021 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
5)    Участь в підготовчому засіданні 08.04.2021 року в режимі відеоконференції;
6) Складання заяви вих. № 1091661 від 12.04.2021 року    в порядку ч.2  ст.46    ГПК України;    
7) складання відповіді    і на відзив вих. № 1091661 від 12.04.2021 року;
8) Складання заяви вих. № 1091661 від 12.04.2021 року про продовження строку на подання відповіді на відзив;
9) Складання заяви вих. № 1091661 від 13.04.2021 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду;
10) Складання додаткових пояснень вих. № 1091661 від 28.04.2021 року;
11) Складання заперечення вих. № 1091661 від 28.04.2021 року проти клопотання про зупинення провадження у справі;
12) Складання заяви вих. № 1091661 від 28.04.2021 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду;
13) Складання заяви вих. № 1091661 від 11.05.2021 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду;
14) Складання заперечення вих. № 1091661 від 14.05.2021 року проти клопотання про зупинення провадження у справі;
15) Участь в підготовчому засіданні 17.05.2021 року в режимі відеоконференції;
16) Складання заперечення вих. № 1091661 від 07.06.2021 року проти клопотання відповідача про повернення до підготовчого провадження та призначення судово-економічної експертизи;
17) Участь в судовому    засіданні 09.06.2021 року в режимі відеоконференції;
18) Ознайомлення з матеріалами справи в господарському суді Львівської області;
19) Участь в судовому засіданні 30.06.2021 року.
У пунктах 2 та 3 акта від 01.07.2021 зазначено, гонорар за надану правову допомогу становить 840 000,00 грн (в тому числі 140 000,00 грн ПДВ). Клієнт не має жодних претензій щодо якості, кількості та/або своєчасності наданої правової допомоги.
Відповідач у клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи №5015/1583/11 до 6 500,00 грн.
Відповідач вважає, що заявлена до стягнення сума у розмірі 840 000,00 грн є необґрунтована та неспівмірна, оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» є позивачем у даній справі не з 2011 року, а лише з 23.12.2020 згідно ухвали від 23.12.2020 у справі № 5015/1583/11, якою суд залучив ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» до участі у даній справі в якості правонаступника позивача, АТ «Кредобанк»
Зазначає, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правову допомогу у розмірі 840 000,00 грн є необґрунтованою і неспівмірною з реальним обсягом такої допомоги у суді першої інстанції з моменту залучення ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» у якості позивача у цій справі , часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи у справі в Господарському суді Львівської області та кількість судових засідань), критерію реальності таких витрат.
Відповідач вважає, що навіть зважаючи на значну ціну позову, стягнення                      840 000,00 гривень витрат на правову допомогу з відповідача є перебільшенням з огляду на виконану роботу адвоката в процесі надання правової допомоги та вважає, що гонорар за представництво у справі №5015/1583/11 в жодному випадку не може бути у 18 разів вищим ніж в інших справах, представником яких є адвокатське об`єднання «СмартЛекс».
Таким чином, відповідач вважає недоцільною компенсацію витрат адвоката на підготовку документа, що був аналогічним з клопотанням позивача АТ «Кредобанк».
Також відповідач зазначає, що на його думку понесені позивачем витрати на професійну правничу правову допомогу не відповідають критеріям розумності та не є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, а розмір гонорару адвоката є суттєво завищеним, відтак на переконання МПП ВКФ «Гелікон», розумним та обґрунтованим може вважатися гонорар адвоката ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» не більше 6 500,00 грн.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3  статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частинами першою – третьою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
З 15.12.2017 діє нова редакція  Господарського процесуального кодексу України, викладена у  розділі І Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до п.9 ч. 1  розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження у справі було порушено до набрання чинності новою редакцією  Господарського процесуального кодексу України. Нормами  Господарського процесуального кодексу України  в редакції що діяла на момент подання позовної заяви не передбачено подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» залучено до участі у справі №5015/1583/11 в якості правонаступника позивача, Акціонерного товариства «Кредобанк», ухвалою суду від 23.12.2020 вже після набрання чинності нової редакції  Господарського процесуального кодексу України, відтак, письмові пояснення вих.№1091661 від 12.04.2021 (вх.№9404/21 від 20.04.2021), у яких ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» зазначило попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в розмірі 840 000,00 грн подані відповідно до вимог нової редакції  Господарського процесуального кодексу України.
Як зазначалось вище, представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 840 000,00 грн надано: договір №07/2018 про надання правової допомоги від 01.11.2018; додаток від 01.12.2020 до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018; акт приймання-передання наданої правової допомоги від 01.07.2021 до договору про надання правової допомоги №07/2018 від 01.11.2018.
Як вбачається з матеріалів справи повноваження адвоката Лойфер Анастасії Олегівни підтверджуються довіреністю №528 від 07.12.2020 виданою ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», в особі Генерального директора Никифорова Сергія Львовича, що діє на підставі Статуту; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП №2964 від 23.09.2016.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3  ст.126 ГПК України).
Відповідно до ч.4  ст.126 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається із апеляційної скарги, скаржник вважає витрати позивача на професійну правову допомогу неогрунтованими та просить зменшити до 6 500,00 грн і обґрунтовує тим, що розмір заявлених позивачем витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робі та не відповідає критерію розумності.
Відповідно до ст.2 Господарського процесуального кодексу України  окрім принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є верховенство права та пропорційність.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст.15 ГПК України).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 5 - частиною 7, частиною 9  статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може відступити від вказаного загального правила та не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19.
Зокрема, відповідно до частини 5  статті 129 Господарського процесуального кодексу України  під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже, з врахуванням вищенаведених норм, виходячи зі змісту норм статей  3,  11,  15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі    статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року в справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що в заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Суд вважає, що наявні у матеріалах справи договір про надання правової допомоги, додаток до договору про надання правової допомоги та акт приймання-передання наданої правової допомоги не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу саме в сумі 840 000,00 грн з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Зважаючи на положення  статті 74 Господарського процесуального кодексу України  розмір витрат на професійну правничу допомогу визначений позивачем    в сумі 840 000,00 грн    не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. (Аналогійна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 по справі №905/1795/18).
Судом зазначається, що    саме з вини відповідача спір доведено до суду, його поведінка не сприяла вирішенню спору у позасудовому порядку, у зв`язку з чим позивач змушений був скористатись послугами адвоката. Виконана адвокатом робота повинна бути оплачена.
Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» є позивачем у даній справі не з 2011 року, а набуло статус позивача з 23.12.2020, тобто з дати залучення його     до участі у даній справі в якості правонаступника попереднього позивача - Акціонерного товариства «Кредобанк», а тому посилання представника позивача в обгрунтування суми витрат на професійну правничу допомогу на те, що провадження у справі відкрито у 2011 році, відносини між сторонами змінювались, є безпідставним.
Водночас, слід врахувати, що саме поведінка відповідача зумовила вирішення спору в судовому порядку, у зв`язку з чим позивач змушений був скористатись послугами адвоката, а виконана адвокатом робота повинна бути оплачена.
Враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт та ціну позову, значення вирішення справи для сторін спору, зважаючи на клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну допомогу, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення заяви позивача та стягнення 100 000,00 грн. витрат на професійну допомогу.
Колегія суддів відхиляє за безпідставністю доводи апелянта про те, що суд першої інстанції врахував не усі аргументи відповідача, викладені у клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, а визначення судом витрат в розмірі 80  000,00 грн нічим не обґрунтоване, оскільки зазначені відповідачем суми вартості наданих послуг адвоката позивача встановлено відповідачем на власний розсуд, що у цьому випадку є втручанням в узгоджені договірні правовідносини між позивачем та його адвокатом, натомість, суд першої інстанції зменшив заявлений розмір судових витрат із врахуванням ч.5 ст.126 ГПК України. 
Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржувані рішення вказаним вимогам відповідають.
Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваних рішень, доводи сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.
В порядку положень ст.129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.
На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275,276, 282 - 284 ГПК України, 
Західний апеляційний господарський  суд
ПОСТАНОВИВ:
1.Рішення Господарського суду Львівської області від 30.06.2021 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 19.07.2021 у справі №5015/1583/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу Малого приватного підприємства виробничо-комерційної фірми “Гелікон” №51-08 від 03.08.2021 (вх.№01-05/2655/21, №01-05/2656/21 від 04.08.2021) - без задоволення.
Витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за скаржником.
2.Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

3.Справу №5015/1583/11 повернути Господарському суду Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 06.12.2021.

Головуючий   суддя                                                        Галушко Н.А.

суддя                                                                             Желік М.Б.

суддя                                                                                         Орищин Г.В.