Справа № 463/2001/19                                Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 22-ц/811/2709/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р.П. 
Категорія:8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого – судді Цяцяка Р.П.,
суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Івасюти М.В.;
позивачки ОСОБА_1 
та її представника – адвоката Зазуляка Й.М.;
відповідача ОСОБА_2 
та його представника – адвоката Сьоми І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи – Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про (зокрема) визначення частки в квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 21,1 кв.м. (в подальшому – «спірна квартира»), по 1/3 за кожним із її співвласників та припинення права власності на 1/3 частки відповідача ОСОБА_2 у цій квартирі.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка з 12.12.2006 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.09.2018 року. Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно. 25.09.2009 року, під час шлюбу сторін, на відповідача та їхній дітей була приватизованою спірна квартира, в якій вони проживали відразу після переїзду до м. Львова. Зверталося увагу на те, що спірна квартира є маленькою, а відтак - неподільною, оскільки частка відповідача у ній становить менше 7 кв.м., та стверджувалося, що спільне проживання між сторонами неможливе, оскільки відповідач проявляє насильство і жорстокість по відношенню до дітей. Також стверджувалося, що іншого житла у власності діти не мають, а відповідач має у власності житловий будинок площею 192,9 кв.м., а також має спільний з позивачкою житловий будинок, будівництво якого не завершене, але який більше п`яти років експлуатується ними (том 1, а.с. 2-6).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 79-85).

Дане рішення оскаржила позивачка.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає, що «судом зроблено невірні висновки щодо відсутності спору та відсутності порушення прав дітей в частині заявлення позовних вимог про визначення частки в майні і можливість вирішення питання виділу часток в адміністративного порядку».
Вважає, що матеріали справи містять достатньо «письмових доказів застосування відповідачем насильства відносно дітей, які свідчать про неможливість спільного проживання», що (в свою чергу) є правовою підставою для припинення права власності відповідача у спірній квартирі.
Стверджується, що «проживати окремо … може лише Відповідач», оскільки саме він має частку у спірній квартирі, а також окремий будинок площею 192,6 кв.м., а також право на 1/2 незавершеного будівництвом будинку площею 168,6 кв.м.
Вважає, що судом проігноровано позицію Служби у справах дітей та інтересів дітей в цілому (том 2, а.с. 93-110). 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками те, що:
-сторони даного спору, позивачка та відповідач, є батьками неповнолітніх ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і всі вони є зареєстрованими у спірній квартирі, однак фактично у цій квартирі не проживають, оскільки всі вони проживають у приватному будинку на АДРЕСА_2 загальною площею 168,6 кв.м.;
-у спірній квартирі відповідач зареєстрований з 1988 року, діти – з часу свого народження (з 2007 та 2009 років), а позивачка – з 2012 року (том 1, а.с. 27);
-відповідач та діти набули спірну квартиру у спільну сумісну власність у 2009 році - в результаті її приватизації у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (том 1, а.с. 25, 26). 

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).
За змістом положень статті 160 СК України, за загальним правилом діти проживають разом з батьками або одним з них і місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Матеріали справи не містять жодних доказів щодо обмеження прав відповідача щодо вищезгаданих неповнолітніх дітей, а відтак, як позивачка, так і відповідач є законними представниками цих дітей, в тому числі – і в суді (стаття 59 ЦПК України).

Як стверджується матеріалами справи в їх сукупності, позивачка заявлені нею позовні вимоги мотивує інтересами неповнолітніх дітей, зокрема – ніби-то неможливістю їх проживання з батьком (відповідачем) у зв`язку з (на твердження позивачки) проявами насильства і жорстокості відповідача стосовно цих дітей.
В той же час, з урахуванням віку дітей на час розгляду справи судом (12 та 14 років), їхнє самостійне проживання у спірній квартирі на даний час є неможливим.

Так само, як є неможливим їхнє проживання у спірній квартирі разом з мамою (позивачкою): з урахуванням розміру квартири (однокімнатна загальною площею 21,1 кв.м.) та різної статі матері та дітей – хлопчиків віком 12 та 14 років.

Крім цього, позивачка вправі в інтересах дітей, як співвласників спірної квартири, ставити питання про усунення перешкод в користуванні ними їхньою власністю (за наявності таких перешкод) – без позбавлення відповідача прав власності на належну йому частку у спірній квартирі.

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про надуманість позивачкою мотивів подання даного позову до суду (про припинення права власності відповідача на його частку у спірній квартирі) необхідністю захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей і лише це може бути підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 червня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 10 грудня 2021 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

               Судді:                                                        Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.