Ухвала
іменем України
13 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 164/1166/20
провадження № 51-5749 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката               ОСОБА_5 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 31 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020030160000182, щодо 
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя                                 АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1                  ст. 369 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Маневицького районного суду Волинської області від 31 березня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн.
Вирішено питання про долю речових доказів та арештованого майна у кримінальному провадженні. 
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом та наведених у вироку, 26 травня 2020 року приблизно о 18:50, перебуваючи у службовому автомобілі патрульної поліції Маневицького ВП ГУНП у Волинській області на вул. Комарова, неподалік перехрестя із вул. Луцька в смт Маневичі під час складання інспектором поліції ОСОБА_6 протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності, усвідомлюючи, що працівник поліції є службовою особою правоохоронного органу, висловив пропозицію про надання останньому неправомірної вигоди, не зважив на попередження поліцейського, що такі дії є кримінально караними, і для уникнення ним притягнення до відповідальності надав інспектору ОСОБА_6 неправомірну вигоду в сумі 500 грн за те, щоб він із використанням наданої йому влади та службового становища не складав адміністративного протоколу.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 31 серпня 2021 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнив частково, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Маневицького районного суду Волинської області від 31 березня 2021 року– без зміни. Постановив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 1 ст. 369 КК (в редакції Закону України від 10 листопада 2015 року № 770-VIII).
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_5 порушує питання про скасування постановлених стосовно ОСОБА_4 судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
На обґрунтування своїх доводів вказує, що оскаржувані судові рішення є незаконними, не відповідають вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), а у матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засудженого. 
 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі захисника та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,                            а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Тому неповнота судового розгляду і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 є безпідставними.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 94 КПК України, суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як видно з копії вироку, суд свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК, та кваліфікацію його дій за вказаною нормою кримінального закону зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні навів докладні мотиви.
Зокрема, незважаючи на невизнання ОСОБА_4 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків: інспектора поліції ОСОБА_6 , який підтвердив обставини справи та повідомив, що 26 травня 2020 року на вул. Луцькій у смт Маневичі було зупинено автомобіль «Honda» під керуванням ОСОБА_4 , оскільки він виїхав на зустрічну смугу і створив аварійну ситуацію на дорозі. Водію транспортного засобу було роз`яснено права та причину зупинки, при цьому проводилася відеофіксація на бодікамеру. Надалі під час складання в службовому автомобілі протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 , сподіваючись на уникнення відповідальності, висловив пропозицію вирішити питання без складення протоколу, пропонуючи неправомірну вигоду та надав її, поклавши 500 грн на папку з матеріалами, хоча неодноразово був попереджений про кримінальну відповідальність за такі дії, після чого була викликана слідчо-оперативна група; інспектора поліції ОСОБА_8 , який підтвердив показання свідка ОСОБА_6 та зазначив, що ОСОБА_4 з метою уникнення складення протоколу щодо ного в порядку КУпАП, запропонував його напарнику ОСОБА_6 неправомірну вигоду в розмірі 500 грн, через, що була викликана слідчо оперативна група. Також вказав, що водію було роз`яснено права, в тому числі й право мати захисника, а подія фіксувалася на бодікамеру.
Крім того, висновок суду обґрунтований фактичними даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 26 травня 2020 року з фототаблицею, де зафіксовано загальний вид місця події, розташованих транспортних засобів, грошової купюри в розмірі 500 грн, посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, які були на передньому сидінні службового автомобіля; протоколі огляду предметів від 1 червня 2020 року з фототаблицею, де відображено у стенограмі розмову ОСОБА_4 із поліцейським, момент пропозиції та надання неправомірної вигоди інспектору поліції, що також зафіксовано у вигляді скриншотів відеозапису, збереженого на оптичному диску, який був предметом дослідження в судовому засіданні, шляхом перегляду всіма учасниками процесу, й іншими наведеними у вироку доказами. 
При цьому суд детально проаналізував та належно оцінив позицію ОСОБА_4 , котрий своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнавав, і таку версію останнього суд умотивовано спростував у вироку та розцінив як намагання уникнути відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення. 
Таким чином, безпосередньо дослідивши докази кримінального провадження, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості й достатності для ухвалення відповідного процесуального рішення, суд визнав ОСОБА_4 винуватим у пропозиції, наданні неправомірної вигоди службовій особі за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 369 КК.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено, судом правильно вирішено питання про їх належність і допустимість з урахуванням положень статей 85, 86, 94 КПК.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки зазначені в судовому рішенні докази в сукупності доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненому кримінальному правопорушенні й об`єктивних підстав недовіряти їм немає. 
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу,                                 й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Усупереч твердженням захисника в касаційній скарзі, із долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у його апеляційній скарзі, та, зазначивши мотиви прийнятого рішення, залишив вирок суду першої інстанції без змін за його скаргою. 
Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі наголосив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК, ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених у судовому засіданні доказах, оцінених у сукупності. Вказав, що, як встановлено за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, спрямованих на повне та всебічне дослідження всіх доказів у справі, зокрема й доводів щодо невинуватості засудженого і недопустимості доказів, а викладені у вироку висновки суду про доведеність його вини у вчиненні злочину відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами. 
До того ж істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження, які би перешкодили суду винести законний і обґрунтований вирок, апеляційний суд не встановив, а стосовно викладених в апеляційній скарзі доводів захисника, які є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується і колегія суддів. 
Доводи захисника про відсутність належних та допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 369 КК були предметом перевірки апеляційного суду, який дійшов висновку, що вони є безпідставними і спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Зокрема, як зазначив апеляційний суд, вина засудженого підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що узгоджуються з протоколом огляду місця події від 26 травня 2020 року, відповідно до якого під час цієї слідчої дії було виявлено та вилучено предмет неправомірної вигоди. 
При цьому вказано, що суб`єктивна сторона, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК характеризується прямим умислом, згідно з яким особа усвідомлює пропозицію, обіцянку чи дачу саме службовій особі, яка займає відповідальне становище незаконну вигоду за виконання чи невиконання будь-яких дій із використанням наданої їй влади чи службового становища.
Як установив суд, на місці зупинки транспортного засобу працівники поліції були у форменому одязі, на службовому автомобілі з розпізнавальними знаками, що підтверджується протоколом огляду місця події від 26 травня 2020 року з фототаблицями до нього. Тобто ОСОБА_4 володів інформацією про те, що надає пропозицію неправомірної вигоди інспектору поліції, який відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є службовою особою правоохоронного органу.
Також факт і обставини надання ОСОБА_4 працівнику поліції неправомірної вигоди в сумі 500 грн підтверджується відеозаписом із місця події, з якого вбачається, що водій, розуміючи наслідки керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, намагався шляхом надання працівнику поліції неправомірної вигоди уникнути відповідальності за адміністративне правопорушення. Стан ОСОБА_4 підтверджується консультаційним висновком спеціаліста від 26 травня 2020 року № 78, за яким у нього діагностовано алкогольне сп`яніння 1,86‰.
Крім того, згідно з протоколом огляду документів від 01 червня 2020 року, після того як працівник поліції запропонував ОСОБА_4 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, він відразу почав говорити: «можна порішати», і пояснювати, що він працює водієм і не потрібно медичного освідування. Під час складання працівником поліції протоколу щодо нього останній поклав на документи грошову купюру номіналом 500 грн. Працівник поліції неодноразово попереджав його про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди.
Також суд слушно зазначив, що було допитано свідка слідчого ОСОБА_9 , який у судовому засіданні підтвердив наявність технічної описки в постанові про визнання предметів речовими доказами, що спростувало доводи захисту про визнання диску із відеозаписом з місця події недопустимим доказом.
Крім того, не заслуговують на увагу посилання захисника щодо відсутності у матеріалах кримінального провадження доказів про вчинення засудженим адміністративного правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки вказане ніяким чином не спростовує факту вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК.
Решта доводів касаційної скарги захисника також не спростовує висновків суду апеляційної інстанції та зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі статті 433 КПК не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
З огляду на зазначене колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають правилам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би зумовлювали скасування судових рішень, за доводами касаційної скарги захисника суд касаційної інстанції не вбачає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження,                                а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 31 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3