ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8901/21 Справа № 215/1607/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Красюк  К. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 215/1607/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року, яке ухвалено суддею Красюк К.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 26 липня 2021 року, - 
ВСТАНОВИВ:
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.    
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10.06.1995 року по 09.04.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_1 від 10.06.1995 року та рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.04.2009 року, шлюб було розірвано.
В період шлюбу, 31.07.2004 року, за спільні кошти сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. На теперішній час у сторін виник спір щодо поділу зазначеної квартири, але в позасудовому порядку вирішити дане питання не вдалося. 
Беручи до уваги, що вищевказана квартира була придбана саме у період шлюбу, позивач вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому маються всі законні підстави для поділу зазначеного майна. 
На підставі наведеного вище, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири. 
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск нею строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки про порушення свого права, як співвласниці спірної квартири, вона дізналась в 2019 році, коли відповідач по справі, який мав намір поїхати до Республіки Польща, відмовив їх спільній дочці проживати в спірній квартирі та має намір вселити в квартиру сторонніх осіб.
Апелянт зауважує на тому, що висновок суду першої інстанції про обчислення строку позовної давності з дати ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу, як обрахував суд першої інстанції, не відповідає нормам матеріального права.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на думку відповідача, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву відповідача на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 10.06.1995 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 10.06.1995 року (а.с.4).
Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.04.2009 року (а.с.4 зворот).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рогожиною А.В., реєстровий № 2574, на ім`я ОСОБА_2 було придбано у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.5,74).
Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, позивач посилалась на те, що спірна квартира була придбана сторонами по справі у період шлюбу, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами. 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулась до суду з пропуском строку позовної давності для вимог про поділ майна подружжя.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності за кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).
Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Аналогічні висновки містяться і у Постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року по справі №711/2302/18.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, також зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок про застосування норм права викладений у Постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі  № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року  у справі № 404/1515/16-ц, а також Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі  № 372/504/17.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана 31.07.2004 року у період шлюбу сторін по справі, тому колегія суддів приходить до висновку про те, що вказана квартири є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток. 
Колегія суддів вважає, що доводи відповідача по справі про те, що спірна квартира була придана за власні кошти відповідача є безпідставними та не підтверджуються належними доказами у справі, при цьому, допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не були присутні при купівлі відповідачем спірної квартири та не змогли беззаперечно підтвердити, що отримані відповідачем від продажу спільної квартири грошові кошти у сумі 13250 грн були витрачені саме на купівлю спірної квартири, а не на будь-які інші речі або послуги (наприклад ремонт), тому не можна вважати, що спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача.
При цьому колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, з огляду наступне.
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 72 СК України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. 
Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України, в редакції 2004 року, визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.  
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року   «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Вирішуючи питання перебігу позовної давності, колегія суддів виходить з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити з часу, коли сторона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, при цьому сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.
Аналогічний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №533/1001/16-ц, провадження №61-41683св18, Постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №454/2427/16-ц,  Постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14-ц, провадження № 61-2361ск20, Постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 569/12236/17, провадження № 61-12878св20. 
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, при застосуванні до спірних правовідносин строку позовної давності, дійшов висновку про те, що моментом, коли ОСОБА_1  дізналася про порушення свого права та знала про можливість поділу спірної квартири є квітень 2009 року, оскільки 09 квітня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано та позивач протягом 11 років була обізнана про те, що протягом 8 років відповідач проживав у спірній квартирі зі своєю цивільною дружиною, робив там ремонт, при цьому позивач не мала доступу до квартири та була позбавлена можливості користуватися та володіти своєю часткою в спірній квартирі. 
Однак, наведені вище обставини не можуть свідчити про те, що позивач про порушення свого права на користування, володіння або ж розпорядження спірним майном була обізнана з квітня 2005 року оскільки про порушення права на користування, володіння або ж розпорядження спірним майном, позивач дізналась в 2019 році коли відповідач по справі, який мав намір поїхати до Республіки Польща, відмовив їх спільній дочці проживати в спірній квартирі.
На підставі вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , яка про порушення свого права дізналась в 2019 році, звернулась з даним позовом до суду 17 березня 2020 року, тобто в межах строку позовної давності, який визначено ст. 257 ЦК України та ст. 72 СК України, доказів зворотного відповідачем суду не надано, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу.
Отже, оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана 31.07.2004 року у період шлюбу сторін по справі, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказана квартири є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу враховуючи презумпцію рівності часток, при цьому висновок суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом є помилковим у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу.
На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог та визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за кожним, та припинення права спільної сумісної власності сторін по справі на квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того,  колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, з огляду на наступне.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 137 ЦПК України).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та Постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Севастьяновою І.Г., яка діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 2464, виданого на підставі рішення Дніпропетровської обласної кваліфікаційно – дисциплінарної комісії адвокатури від 12 березня 2012 року, укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 16 лютого 2021 року (а.с.103-105).
Згідно Акту виконаних робіт від 02.07.2021 року, позивачу було надано наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи – 1 год. 30 хв.; ознайомлення з відзивом на позов – 01 год., складання відповіді на відзив – 03 год.; ознайомлення з запереченнями – 30 хв.; складання заяв, клопотань – 01 год.; аналіз судової практики та перегляд законодавства з питань позовної заяви – 02 год.; участь у розгляді справи 03 год., а всього 12 годин, загальна вартість послуг складає 12 000 гривень (а.с.139). 
Згідно Акту виконаних робіт від 18.08.2021 року, позивачу було надано наступні послуги: ознайомлення з повним текстом судового рішення – 30 хв.; перегляд судової практики для написання апеляційної скарги – 01 год.; написання апеляційної скарги 04 год. 30 хв., а всього 06 годин, загальна вартість послуг складає 6 000 гривень (а.с.171). 
Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката.
Однак, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Отже, враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції в сумі 5 000 грн.
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Таким чином, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 354,70 грн. (а.с.10), що становить один відсоток від заявлених позовних вимог та 2522,41 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (а.с.168). 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача та визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за кожним, та припинення права спільної сумісної власності сторін по справі на квартиру АДРЕСА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції в сумі 5 000 грн. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги в сумі 3877,11 грн. 
Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 31 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 31 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3877 (три тисячі вісімсот сімдесят сім) грн. 11 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року. 

Головуючий: 

Судді: