Постанова
Іменем України
 
26 жовтня 2021 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/14743/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,
за участю секретаря Ратушного А.В., 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" 
 
на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області
 
від 11 серпня 2021 року
 
в складі судді Марчука О.Л.
 
у цивільній справі №362/2905/20 Васильківського міськрайонного суду Київської області
 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
 
до ОСОБА_1 
 
про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
В червні 2020 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (далі - ТОВ "Порше Лізинг Україна", Товариство)  звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір про фінансовий лізинг, нікчемність якого встановлено рішенням суду, просив застосувати передбачені цивільним законом наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 875 037,69 грн.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаними рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме не застосував положення ст. 216, 1212 ЦК України, які підлягали застосуванню до даних правовідносин.
Зазначив, що незважаючи на підтвердження факту недійсності договору фінансового лізингу суд безпідставно не застосував наслідки недійсності такого договору.
Також зазначив, що суд допустився порушення норм процесуального права та в порушення положень ст. 82, 89, 95 ЦПК України ухвалив рішення не на підставі повного та всебічного дослідження доказів та обставин справи.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Представник позивача - Чередніченко М.М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПКУ країни, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача Чередніченка М.М. , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами факт нікчемності укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, а відтак і не доведедено існування передбачених цивільним законодавством підстав для застосування наслідків недійсності правочину.
 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
 
З матеріалів справи вбачається, що 15 жовтня 2013 року між ТОВ "Порше Лізинг Україна" (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено Договір про фінансовий лізинг №00008751 разом з додатками до нього (далі - Договір лізингу), за умовами якого лізингодавець зобов`язався придбати транспортний засіб - VW Passat В7 2,0 І TDI, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 (далі - об`єкт лізингу), вартість якого еквівалентна 44 000,00 доларам США, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення лізингових платежів відповідно до договору та графіку покриття витрат.
Відповідно до акту прийому-передачі до договору лізингу від 15 жовтня 2013 року                 ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало ОСОБА_1 автотранспортний засіб, вартістю                         360 404,00 грн, та визначив щомісячний платіж у розмірі 8 100,82 грн.
Починаючи з лютого 2014 року відповідачем сплачувалися лізингові платежі з простроченням, а починаючи з грудня 2015 року, відповідач перестав сплачувати лізингові платежі, тоді як повинен був їх сплачувати їх до 15.10.2018, у зв`язку з чим позивач неодноразово направляв ОСОБА_1 вимогу про сплату заборгованості за договором лізингу.
18 березня 2015 року позивачем направлено на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості за договором лізингу в сумі 105 294,32 грн, повернення об`єкту лізингу та повідомлення про відмову від Договору в порядку частини 2 статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг». Дану вимогу ОСОБА_1 не виконав.
 
В пункті 13.1. Загальних умов до договору лізингу сторони погодили, що якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об`єкта лізингу, позивач має право вилучити (повернути) об`єкт лізингу без попередньої згоди відповідача у визначеному законодавством України порядку, у тому числі в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса (пункт 13.7. Загальних умов).
 
18 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №677, стосовно повернення відповідачем на користь позивача Об`єкта фінансового лізингу.
 
Матеріали справи не містять доказів передання об`єкта лізингу ТОВ "Порше Лізинг Україна".
 
В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Порше Лізинг Україна", в якому просив припинити право власності Товариства на транспортний засіб та визнати за ним право власності на об`єкт лізингу.
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року у справі позов ОСОБА_1 задоволено та визнано за ним право власності на об`єкт лізингу.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що вартість об'єкта лізингу становить 360 404,00 грн, яку виплачено ОСОБА_1 у повному обсязі.
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року у справі                     №362/4088/16-ц рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від                 17 січня 2017 року залишено без змін.
 
Після набрання законної сили рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року відповідач перереєстрував право власності на об`єкт лізингу за собою.
 
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено частково, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.01.2017 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від                  15.06.2017 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено  у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про припинення права власності на транспортний засіб та визнання права власності.
 
У постанові від 18.09.2019 Верховний Суд встановив, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, а тому він є недійсним в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин).
 
З матеріалів справи також вбачається, що Постановою Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2018 року у справі №362/814/17 за позовом ТОВ "Порше Лізинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та збитків за договором фінансового лізингу залишено без змін рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20.11.2017, яким було відмовлено в задоволенні позову.
У цій справі позивач пред`явив позов про стягнення з відповідача грошових коштів, які, за твердженням позивача, становлять плату за користування відповідачем без достатньої правової підстави, належним позивачу транспортним засобом, оскільки раніше укладений між цими особами договір лізингу є нікчемним з моменту його укладення.
Нікчемність договору фінансового лізингу від 15 жовтня 2013 року, сторонами якого виступали ТОВ «Порше Лізинг України» і ОСОБА_1 , а предметом являвся транспортний засіб - автомобіль VW Passat В7 2,0 І TDI, 2013 року виробництва, шасі               № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , випливає зі змісту ч. 1 ст. 220 ЦК України та пов`язана з недодержанням його сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору (ст. 799 та ст. 806 ЦК України).
Як вказувалося вище, ця обставина встановлена преюдиційним рішенням - постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №362/4088/16-ц за позовом                        ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг України» про припинення права власності на автомобіль за Товариством, визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви позивачем долучено текст вищевказаної постанови Верховного Суду  від 18.09.2019 у справі №362/4088/16-ц., роздрукований з Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - Реєстр). 
Оскільки, згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоведеність факту нікчемності правочину.
Крім того, ураховуючи, що правочин є нікчемним в силу закону, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права знайшли своє підтвердження. У відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України такі порушення, допущені судом першої інстанції, є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.
Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, так званий «лізингодавець» зобов`язаний повернути так званому «лізингоодержувачу» сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, своєю чергою, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу.
Крім того, за змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України).
Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування відповідачем транспортним засобом позивача за своїм змістом є кондикційними.
Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Вказані правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від                   23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (на яку посилається позивач в апеляційній скарзі), в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 755/14931/16-ц та ряді інших справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності (п. 4, п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Змагальність цивільного судочинства полягає в тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до частин 1 - 3 ст. 13 ЦПК України, диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права у не договірних зобов`язальних відносинах, позивач повинен довести належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами підстави виникнення у відповідача обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини, а якщо позовні вимоги пов`язані з стягненням грошей, то він також зобов`язаний довести розмір своїх вимог.
У позовній заяві позивач вказав, що відповідач користувався автомобілем VW Passat В7 2,0 І TDI, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 у період з 15 листопада 2015 року по 15 жовтня 2018 року.
Ця обставина сторонами визнається.
Також, у позовній заяві ТОВ "Порше Лізинг Україна" зазначило, що сума коштів, яку відповідач як фактичний користувач об`єкту лізингу без достатньої на те правової підстави за весь час користування предметом лізингу повинен повернути позивачу на підставі               ст. 1212 ЦК України становить 875 037,69 грн. 
Як вбачається зі змісту позовної заяви, здійснюючи розрахунок вказаної суми, позивач зазначив, що у Договорі лізингу сторони визначили розмір постійних лізингових платежів, а саме еквівалент 988,99 доларів США. Також посилався на положення ст. 533 ЦК України, якою визначено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сам, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.
Отже, беручи за основу умови Договору лізингу, яким визначено постійні щомісячні платежі, позивач навів у позовній заяві розрахунок суми коштів, які на його думку повинен сплати відповідач, як безпідставно збережені кошті, у зв`язку з нікчемністю договору лізингу з дня його укладення.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються: 1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу;               2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу; 3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором.
Отже, позивач безпідставно ототожнює плату за користування транспортним засобом з щомісячним платежем за договором лізингу так, як останній відрізняється тим, що включає в себе лізинговий платіж (відшкодування частини вартості майна, винагороду лізингодавцю, інші платежі та витрати, пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу) та страхові платежі.
З наведеного слідує, що ТОВ "Порше Лізинг Україна" просить стягнути з ОСОБА_1 кошти, не тільки плату за користування автомобілем, а й частину його вартості та інші витрати, тобто фактично виконати умови договору фінансового лізингу, який є нікчемним з моменту його укладення.
Щодо наявності в матеріалах Звіту про огляд, вартість прокату автомобіля VW Passat В7 premium Plus, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , яким встановлено, що за період з 15.11.2015 по 15.10.2018 вартість прокату даного автомобіля могла скласти 29 353 доларів США, що станом на дату дослідження - 09.04.2021 становить 821 493,61 грн (том 1, а.с. 124-157). Тобто, з даного Звіту вбачається, що останній  містить припущення. А згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, у цьому Звіті наведені відомості про те, що вартість прокату автомобіля за спірний період могла скласти 821 493,61 грн, що не підтверджує розмір заявленої позовної вимоги у сумі 875 037,69 грн. При цьому, позивач не надав суду відповідного розрахунку, зробленого ним на підставі вказаного звіту, не зменшив своїх позовних вимог, а також необґрунтовував різницю у сумі заявленої вимоги та у сумі вказаної у Звіті.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що хоча позивач і подав цей доказ до суду, але фактично не обґрунтовував ним свої вимоги.
Також слід враховувати, що як вбачається із змісту вищевказаного Звіту, в останньому виконавець вираховуючи вартість прокату автомобіля зазначив досить великі інтервали у визначенні коефіцієнту амортизації (том 1, а.с. 150). 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог не доводять розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача за період безпідставного користування майном позивача.
Ненадання позивачем до суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів розміру коштів, які зберіг у себе відповідач за період безпідставного користування майном позивача, вказує про недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а тому такий позов задоволенню не підлягає.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то відсутні підстави для застосування строку позовної давності, який у правовідносинах щодо застосування наслідків недійсності правочину обчислюється з дати укладення нікчемного правочину.
Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з інших підстав, доводи апеляційної скарги є неспроможними, а тому до уваги суду не приймаються.
Беручи до уваги те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" - задовольнити частково.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 01 листопада 2021 року.
 
Головуючий                                                                                                     О.Ф. Мазурик 

Судді                                                                                                                  О.В. Желепа

                                                                                                                            В.А. Кравець