УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 грудня 2021 року
м. Київ       
Справа № 752/13238/18
Провадження № 51-5822ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (далі- КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 років.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання 
з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю 2 роки, та покладено обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому що, 14 червня 2018 року приблизно о 22 годині 10 хвилин, перебуваючи поблизу будинку №102/1 по проспекту Голосіївському в місті Києві, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, зняв 4 колеса з автомобіля «Audi A6», номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_1 , після чого зник з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди на загальну суму 5000 грн.
Крім того, 20 березня 2020 року приблизно о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу будинку №8 по вулиці Васильківській в місті Києві, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, викрав з промостійки два стартових пакети Приватного акціонерного товариства «Київстар» із номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 650 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що суд апеляційної інстанції, не взяв до уваги в повній мірі обставини вчинення ОСОБА_4 злочинів, даних про особу винного та тяжкість вчинених злочинів. Враховуючи викладене, вважає необґрунтованим застосування до засудженого положень статті 75 КК. Крім цього, прокурор вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Стосовно доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, а також невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам статті 419 КПК, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
У статті 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна                    з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з вироку суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права. 
Так, призначаючи засудженому покарання, суддав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, взяв до уваги дані про особу винного, який не одружений, не працевлаштований, негативно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. 
Окрім того, обставиною, яка пом`якшує покарання судами визнано щире каяття, при цьомуобставини, що обтяжують покарання судами не встановлено, а тому правильно призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини 2 статті 185 КК. 
За приписами статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З копії судового рішення вбачається, що ОСОБА_4 , усвідомив суспільно-небезпечний характер своїх дій та щиро розкаявся, а також суд апеляційної інстанції врахував дані про стан здоров`я засудженого.
Отже, зазначене вище та відсутність обтяжуючих обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_4 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у статті 75 КК.
Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд обґрунтовано вирішив звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання               у виді позбавлення волі. Таке рішення не суперечить умовам застосування вказаної норми матеріального права.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції за доводами прокурора, дотримався вимог КПК та надав вмотивовану відповідь на них. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону Верховний Суд не убачає. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Згідно пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора за доводами, викладеними у ній, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктами 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3