РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/21336/19
Провадження № 22-ц/4815/189/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.
cекретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2020 року у складі судді Ковальова І. М., постановлене в м. Рівне о 09 годині 46 хвилин, дата складання повного тексту рішення не відома,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням квартири шляхом зобов`язання за свій рахунок привести приміщення самовільно реконструйованої квартири у попередній житловий стан, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_3 , який уклав спадковий договір із ОСОБА_4 щодо квартири АДРЕСА_1 . Пояснює, що цей договір містив застереження про право пожиттєвого проживання її, ОСОБА_1 , у цій квартирі. Відповідачка ОСОБА_2 , ставши власницею цього помешкання, чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Пояснила, що з цього приводу мало місце звернення до суду, і судовими рішеннями її вселено у спірку квартиру. Незважаючи на це, відповідачка провела переобладнання і перепланування помешкання, що унеможливлює його використання нею. Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні приміщенням квартири АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за свій рахунок провести приміщення у попередній стан та провести роботи із внутрішнього опорядження житлових та допоміжних приміщень квартири, монтувати перегородки і завершити будівельні роботи, а також стягнути витрати, пов`язані із розглядом справи.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2020 року вказаний позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користування приміщенням квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за свій рахунок привести приміщення самовільно реконструйованої квартири АДРЕСА_1 у попередній житловий стан, а саме: провести відповідні роботи з внутрішнього опорядження житлових та допоміжних приміщень квартири; провести роботу з монтажу перегородок; завершити будівельні роботи. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000,00 гривень та витрати за виконання звіту технічного обстеження квартири в розмірі 3 000,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2 840,80 грн та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом принципом обов`язковості виконання судових рішень та обґрунтоване встановленими судовими рішеннями фактами чинення відповідачем неправомірних дій, які порушують права позивача на проживання у спірній квартирі, а належним способом захисту порушених прав позивача є припинення дій, які порушують її права, відновлення становища, що існувало до порушення. В частині часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції вмотивоване закріпленим ст. 23 ЦК України правом особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та обґрунтоване доказами моральних страждань позивача, які полягають в душевних переживаннях та стражданнях у зв`язку з знищенням її майна та майна її чоловіка відповідачем, у вчиненні дій, які спрямовані на недопущення її проживання у спірній кватирі, з численними судовими процесами, які тривають роками, у порушенні нормальних життєвих зв`язків. Судом при цьому, враховано характер, глибину та тривалість переживань, вимоги розумності та справедливості, з огляду на що розмір морального відшкодування визначено в сумі 20 000,00 гривень.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду про те, що саме її дії призвели до порушення прав позивачки на користування квартирою. Пояснює, що вона придбала спірну квартиру у ОСОБА_5 у такому стані, в якому вона є в даний час, і перепланування та ремонтні роботи були початі попередньою власницею. Зазначає, що даний факт може підтвердити як попередня власниця, так і особи, що були присутні в цій квартирі при укладенні договору купівлі-продажу. Звертає увагу і на той факт, що нею було надано ключі від спірної квартири державному виконавцю, який у подальшому склав акт від 03.04.2019 року, де зазначив, що вселення в квартиру неможливе, оскільки приміщення потребує ремонту. Доводить, що цей акт також є свідченням того, що вона не чинила позивачці перешкод у користуванні житлом. Вказує на порушення процесуальних норм, які виявилися в тому, що суд відмовив у задоволення клопотання про відкладення розгляду справи, хоча причина неявки була поважною - її хвороба на Covid-19, підтверджена довідкою та тестом. Вважає безпідставним стягнення моральної шкоди, оскільки не доведено факту, що шкода була заподіяна саме нею, а відсутність хоча б одного складового елементу цивільно-правової відповідальності (шкода, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними) виключає підстави для стягнення такої шкоди. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. 

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

У судове засідання апеляційного суду відповідачка, її представник не з"явились двічі.14.062021 року від відповідачки надійшла заявапро відкладенняспрапвичерез перебування у відпустці її представника. 04.10.2021 року від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з хворобою. Відповідачка ОСОБА_2 05.10.2021 року у судове засідання не з"явилась, про причину неявки суд не повідомила. 

Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи: у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку про відмову у її задоволенні. 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_3 .

В період перебування у фактичних шлюбних стосунках, 15 квітня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_5 спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк П.В. відповідно до якого передав після своєї смерті у власність ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 приймає належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

У п. 7 цього договору передбачено, що ОСОБА_3 та його цивільна дружина ОСОБА_1 безоплатно пожиттєво проживають у квартирі, яка передається по спадковому договору.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 липня 2015 року у цивільній справі 569/9327/15-ц встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2003 року по жовтень 2014 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року власником спірного майна стала відповідачка ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, в якій вона має право довічного проживання.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2017 року по цивільній справі №569/12345/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення, яке залишене без зміни ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2017 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 та вселено її до цієї квартири.

Згідно акту державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Яковенко Є.Р. від 03 квітня 2019 року, при повторній перевірці виконання рішення боржником надано доступ до квартири, однак вселення стягувача є неможливим, оскільки в квартирі відсутні меблі, стіни без покриття, підлога без покриття. Наявні видимі ознаки перепланування та ремонту. На приміщення накладено арешт відповідно до постанови та арешт майна боржника та передано на зберігання боржнику.

Відповідно до Висновку про технічний стан будівельних конструкцій та інженерних мереж квартири АДРЕСА_1 , що за результатами проведеного обстеження та згідно п.5.2. ДСТУ-Н Б В.1.2-18:2016 «Настанова щодо обстеження будівель і споруд для визначення та оцінки їх технічного стану» квартири залежно від стану несучих та огороджувальних конструкцій відносяться до стану категорія 3 - непридатний для нормальної експлуатації. На дату проведення обстеження, об`єкт нерухомого майна непридатний для використання за своїм прямим цільовим призначенням як об`єкт житлової нерухомості.
Як вбачається із повідомлення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 10 липня 2019 року №05-1422, Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради не надавались містобудівні умови та обмеження для реконструкції квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4, 5 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

За ч.7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За положеннями ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ця норма закріплює презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Виходячи з того, що відповідач ОСОБА_2 є власницею спірної квартири, саме вона зобов`язана нести тягар з надання можливості користування цим помешканням особі, право на таке користування якої встановлене судовими рішеннями, що набрали законної сили, і є обов`язковими до виконання. З цих міркувань також відхиляються доводи апеляційної скарги про недоведеність вини відповідачки у здійсненні перепланування спірної квартири, і унеможливлення такими діями проживання там позивачки. Та обставина, що відповідачка надала доступ державному виконавцю до спірного помешкання не може слугувати беззаперечним підтвердженням її правомірної поведінки щодо позивачки, оскільки внаслідок ремонту та перепланування квартири АДРЕСА_1 , власником якої є саме відповідачка, у ній фізично не може проживати на даний час позивачка, чим порушуються охоронювані законом права останньої.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

В даному випадку таким способом захисту порушеного права позивачки є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, проти яких за їх безпідставністю заперечує апелянт в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність як самого факту моральних страждань, так і визначеного судом першої інстанції розміру морального відшкодування.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як встановлено судом, моральні страждання позивачки виникли у зв`язку з діями відповідачки щодо спірної квартири АДРЕСА_1 , котрі призвели до неможливості проживання та користування нею, та полягають у тому, що відповідачка знищила майно позивачки та її чоловіка, що знаходилося у спірній квартирі, вчинила дії, які спрямовані на недопущення проживання позивачки у спірній кватирі, а також існуванні судових процесів, які тривають роками, що в сукупності призводить до порушення нормальних життєвих зв`язків.

Заявлений позивачкою в позовній заяві розмір моральної шкоди в сумі 200 000,00 гривень, на думку суду, є суттєво завищеним, необґрунтованим, не відповідає принципам розумності і справедливості, та призводить до дисбалансу інтересів сторін. Суд також враховує і ту обставину, що квартира АДРЕСА_1 не є єдиним місцем проживання позивачки, оскільки в позовній заяві вона зазначає іншу адресу проживання та реєстрації АДРЕСА_2 .

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Зважаючи на глибину, тривалість, характер моральних переживань позивачки, пов`язаних із порушенням її прав на довічне проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 , власником якої є відповідачка, наявність перешкод у реалізації її життєвих планів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000, 00 гривень відповідає принципу розумності і недопущення безпідставного збагачення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2020 залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.
Судді:                                                                Хилевич С. В.
                                                                       Шимків С. С.