П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5613/21	

Категорія: 113020000          Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 29.06.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого  – Бітова А.І.
суддів             – Лук`янчук О.В.
                       – Ступакової І.Г.
при секретарі – Сузанській І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУДМС) України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 26 лютого 2021 року №324493 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що їй 25 січня 2010 року видано посвідку на постійне проживання. Як зазначає позивач, в листопаді 2019 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про обмін посвідки у зв`язку з досягненням 25 – річного віку. Проте, отримала відповідь про відсутність підстав для обміну посвідки, оскільки батько позивача на момент звернення із заявою про отримання дозволу на імміграцію (05 серня 2002 року) перебував у шлюбі із громадянкою України лише 2 місяці, він отримав дозвіл на імміграцію в Україну та був документований посвідкою на постійне проживання всупереч вимогам ст. 4 Закону України "Про імміграцію", у зв`язку з чим дозвіл на імміграцію в Україну позивача підлягає скасуванню. Про прийняте рішення позивача буде повідомлено. В квітні 2021 року позивач отримала лист від ГУ ДМС в Одеській області, яким повідомлено, що рішенням від 26 лютого 2021 року №324493 позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", у зв`язку з чим посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 02 січня 2010 року підлягає вилученню.
Позивач вважає рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 26 лютого 2021 року №324493 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки подані нею відомості для отримання дозволу на імміграцію були достовірними, а відповідачем порушено процедуру при прийнятті оскаржуваного рішення, а саме не запрошено позивача для надання пояснень, не направлено подання. 
Разом з тим, позивач зазначає, що при наданні дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні проводилась необхідна перевірка поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не було виявлено. 
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що дозвіл на імміграцію отримано позивачем на підставі завідомо неправдивих відомостей, у зв`язку з чим  прийнято оскаржуване рішення про його скасування.
Також представник відповідача зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням, не може здійснити обмін посвідки, якщо дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцям або особою без громадянства інформацію. 
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення ГУДМС України в Одеській області від 26 лютого 2021 року №324493 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 – задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 26 лютого 2021 року №324493 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 .
Стягнуто з ГУДМС України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.
В апеляційній скарзі ГУДМС України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ГУДМС України в Одеській області зазначає, що 30 жовтня 2009 року позивач звернулась до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області із заявою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, та у якості підстав для надання дозволу, нею було зазначено, те що вона прибула до батька, громадянина Грузії ОСОБА_2 , який отримав дозвіл на імміграцію на підставі п.1 ч.3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України. Разом з тим, громадянин Грузії ОСОБА_2 перебував у шлюбі лише два місяці, тобто, отримав дозвіл на імміграцію в Україну та був документований посвідкою на постійне місце проживання всупереч ст. 4 Закону України "Про громадянство", у зв`язку з чим дозвіл громадянки Грузії ОСОБА_1 на імміграцію в Україну підлягає скасуванню на підставі п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".
Також, апелянт посилався на те, що ГУДМС України в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням. 
ОСОБА_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУДМС України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження.
Відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в України від 18 січня 2010 року №324493 на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".
Вказаний дозвіл позивачу видано відповідно до висновку СГІРФО Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області у зв`язку з тим, що у заявниці батько має дозвіл на імміграцію в Україну з 2004 року, то вона має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно Закону України "Про імміграцію", та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .
У серпні 2018 року позивач звернулась до Лиманського районного відділу ГУДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку.
Співробітники Лиманського районного відділу ГУДМС України в Одеській області не надали відповідь на заяву позивача, та в усній формі зазначали, що їй необхідно звернутись до ГУДМС України в Одеській області.
27 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ГУДМС України в Одеській області із заявою про здійснення обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку.
ГУДМС України в Одеській області листом повідомило позивача про те, що її дозвіл на імміграцію в Україну підлягає скасуванню, у зв`язку із порушенням батьком позивачки вимог ст. 4 Закону України "Про імміграцію", про що їй буде повідомлено додатково.
Не погоджуючись із зазначеним, ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №420/1841/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ГУДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Лиманського районного відділу ГУДМС України в Одеській області, яка полягає в нездійсненні обміну посвідки на постійне проживання на території України ОСОБА_1 у зв`язку із досягненням 25-річного віку за її заявою від 27 листопада 2019 року.
Зобов`язано ГУДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Лиманського районного відділу ГУДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання на території України у зв`язку із досягненням 25-річного віку та здійснити обмін посвідки за заявою ОСОБА_1 від 27 листопада 2019 року.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року апеляційну скаргу ГУДМС України в Одеській області задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №420/1841/20 змінено. Викладено абз.3 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №420/1841/20 у наступній редакції:
"Зобов`язати ГУДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Лиманського районного відділу ГУДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 про обмін посвідки на постійне проживання на території України у зв`язку із досягненням 25-річного віку "
В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №420/1841/20 залишено без змін.
На підставі висновку ГУДМС України в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Грузії ОСОБА_1 від 26 лютого 2021 року, прийнято рішення від 26 лютого 2021 року №324493, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 18 січня 2010 року на підставі п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Також скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 видана 25 січня 2010 року.
Як вбачається з висновку щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Грузії ОСОБА_1 , перевіркою матеріалів справи було виявлено, що громадянка Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на імміграцію в Україну отримала 18 січня 2010 року підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як неповнолітня дитина іммігранта - особи без громадянства ОСОБА_2 та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 виданою 05 січня 2010 року.
ГУДМС України в Одеській області було здійснено перевірку матеріалів справи про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за результатами перевірки матеріалів справи Наказом ДМС від 22 січня 2021 року №5, на підставі висновку ГУДМС України в Одеській області від 27 листопада 2020 року, визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії ОД №3147/02 від 29 жовтня 2002 року та, отриману на її підставі у порядку обмін, серії ОД №11774 від 09 квітня 2010 року у відповідності пп.8 п.72, абз.3 п.73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання нечинною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою 25 квітня 2018 року №321.
Таким чином, у висновку встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну надано громадянці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі документів, що втратили чинність.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що підстави зазначені відповідачем стосуються батька позивача, а не позивача, та враховуючи те, що на час звернення позивачем з заявою про надання дозволу на імміграцію вказана інформація уповноваженому органу була відома, під час розгляду справи відповідач не підтвердив підставу надання позивачем неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, як і не пояснив в чому полягає недостовірність поданих позивачем документів для отримання дозволу на постійне проживання в Україні, як це передбачає п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".
Крім цього, суд першої інстанції зауважив, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надала всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо сімейного стану, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки є донькою іммігранта в Україну, якому видано посвідку на постійне проживання.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 1, 12 Закону України "Про імміграцію", п.12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-III (далі Закон №2491-III).
Згідно ст. 1 Закону №2491-III імміграція – це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі Порядок №1983).
Пункт 12 Порядку №1983 передбачає, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, зокрема, формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2009 року позивач звернулась до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області із заявою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, та у якості підстав для надання дозволу, нею було зазначено, те що вона прибула до батька, громадянина Грузії ОСОБА_2 , який отримав дозвіл на імміграцію на підставі п.1 ч.3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію"
Відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в України від 18 січня 2010 року №324493 на підставі п.6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".
Тобто, станом на 2010 рік при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання позивачем недостовірних даних.
Позивач повідомила, що її батько мешкав на території України на підставі посвідки на постійне проживання, і дана інформація була правдивою.
Вищевказане свідчить про те, що подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію документи були перевірені відповідним територіальним підрозділом за місцем проживання позивача та за результатами такої перевірки компетентний орган державної влади дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.
Отже, при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.
Відповідачем, в свою чергу, не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії останнього становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена відповідачем в оскаржуваному рішенні підстава для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну п.1 ч.1 ст. 12 Закону №2491-III є необґрунтованою, оскільки подані позивачем у 2009 році документи разом з заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, чинними та не були підробленими.
Також, апелянт наполягає на тому, що уповноважений державний орган при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну припустився помилки та надав дозвіл на імміграцію за відсутності на те правових підстав.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що навіть якщо дозволи на імміграцію надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем протиправно прийнято рішення №324493 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, оскільки відповідачем не доведено та в матеріалах справи відсутні будь-які обставини, які свідчать про надання позивачу дозволу на імміграцію на підставі завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а тому прийняте оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
В апеляційній скарзі, ГУДМС України в Одеській області посилалося на те, що не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням.
Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апелянта, з огляду на наступне.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України №346 від 28 березня 2011 року "Про ліквідацію урядових органів" ліквідовано Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, положення про який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року №844 (втратив чинність 18 квітня 2011 року), відповідно до п.1 якого Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі - Департамент) є урядовим органом, що функціонує у системі МВС, відповідальний перед Кабінетом Міністрів України, підзвітний та підконтрольний Міністрові внутрішніх справ. Департамент, управління (відділи) у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи), відділи (сектори) у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб міських, районних управлінь, відділів МВС (далі - підрозділи), пункти тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становлять службу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, керівним органом якої є Департамент.
Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого указом Президента України №405/2011 від 06 квітня 2011 року, центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України (далі - Міністр) є Державна міграційна служба України (ДМС України). ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України №626 від 17 липня 2012 року "про функціонування ДМС" організовано комісійну передачу територіальним органам та підрозділам ДМС матеріалів щодо виконання законодавства про громадянство, видачі паспорта громадянина України, видачі тимчасового посвідчення громадянина України, видачі свідоцтва про належність до громадянства України, реєстрації місця проживання фізичних осіб, надання дозволу на імміграцію в Україну, видачу посвідки на постійне проживання, видачу посвідки на тимчасове проживання, тощо.
За приписами п.4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в України, тощо.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що ліквідація Державного департаменту з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб не тягне за собою автоматичне скасування прийнятих цим органом рішень.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2021 року.

Головуючий: 	 	Бітов А.І.	
Суддя:  Суддя:	    	Лук`янчук О.В.    Ступакова І.Г.