ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7187/21 Справа № 185/1429/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей, -

в с т а н о в и л а:

       У лютому 2021 року  ОСОБА_2 , діючи в інтересах неповнолітніх  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей, мотивуючи його тим, що її донька ОСОБА_1 є матір`ю  ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , а батьком її онуків є ОСОБА_5 . 
       Зазначала, що з народження онуки проживали разом зі своєю матір`ю, з нею, з її батьками та її братом у трикімнатній квартирі, де і зареєстровані. 
       Вказувала, що у зв`язку з тим, що її донька ОСОБА_1 часто залишала дітей, не виконувала свої батьківські обов`язки, не доглядала своїх дітей та не піклувалася про них належним чином, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили, у ОСОБА_1 відібрано дітей. 
       Посилаючись на те, що після цього батько дітей ОСОБА_5 забрав їх до себе, втім у нього відсутні належні умови для проживання дітей, будинок потребує ремонту, в ньому холодно, у дітей немає окремих спальних місць та місця для навчання, та для онуків краще буде проживати з нею у звичній обстановці, яка є цілком придатною для їх проживання, просила суд ухвалити рішення, яким передати їй та визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею. 
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року позовні вимоги задоволені. Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їх бабою ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення  Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції задовольнив позов без належного з`ясування обставин у даній справі. Вказувала, що не тільки має намір, але й виховує своїх дітей та утримує їх, має житло та заробіток. 
       Учасники справи своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с.8).
       Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6,7).
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відібрані у ОСОБА_1 без позбавлення останньої батьківських прав. Також даним рішенням суду з відповідачки ОСОБА_1 на користь законного представника малолітніх дітей стягнуті аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с.10).
       Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. 
       Законним представником малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є їх батько - ОСОБА_5 , який проживає в будинку АДРЕСА_2 .
       Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 26 січня 2021 року головним спеціалістом ССД Кислою Г.С., головним спеціалістом ССД Гудняк О.І., фахівцем ПМЦСССДМ ОСОБА_6 , встановлено, що будинок АДРЕСА_2 складається з трьох кімнат, одна з яких нежитлова (огороджена). В будинку є електропостачання, пічне опалення, газо - та водопостачання відсутнє. Будинок потребує ремонту. На момент відвідування в будинку холодно. Продуктів харчування та приготовленої їжі не було. Діти не мають окремих спальних місць та місця навчання. Зі слів ОСОБА_7 , з яким перебували діти, в будинку проживають без реєстрації: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 . На момент відвідування у будинку знаходилися дві собаки. Умови проживання незадовільні (а.с.11).
       В судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду справи діти з батьком не проживають. ОСОБА_10 проживає разом із бабою ОСОБА_2 , ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю. Зі слів відповідачки ОСОБА_1 відомо, що ОСОБА_5 два місяці тому віддав доньку їй, з того часу вона з ним спілкувалась телефоном, але дочку він не забрав.
       Органом опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року №220 надано висновок органу опіки та піклування Павлоградської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до даного висновку орган опіки та піклування Павлоградської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з бабою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням інтересів малолітніх дітей та зважаючи на встановлені в ході судового розгляду справи факти, дітям краще проживати саме разом з бабою. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
       Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Згідно зі статями 18,27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
       У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, §78).
       У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
       Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
       Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
       Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
       Частиною 3 ст.161 СК України визначено, якщо суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. 
       Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. 
       У §54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. 
       У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
       Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
       Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене саме з врахуванням як найкращих інтересів дітей. 
       Так саме позивач ОСОБА_11 , яка є бабою дітей, має бажання та можливість у повній мірі організувати гармонійне, комфортне, стабільне життя для виховання та розвитку своїх онуків. 
        ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 , за цією ж адресою зареєстровані діти (а.с.13). 
       Умови проживання задовільні, для дітей відведена окрема кімната, в якій облаштовані спальні місця. В кімнаті поклеєні нові шпалери, дві шафи, диван, ліжко, іграшки. (а.с.12) Позивач за місцем роботи та місцем проживання характеризується виключно позитивно (а.с.19,20). До кримінальної відповідальності не притягувалася (а.с.21).
       Батько дітей - ОСОБА_5 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.
       Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
       Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
       Тобто, обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.        
       Колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2020 року, яке набрало законної сили, малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відібрані у ОСОБА_1 без позбавлення останньої батьківських прав. 
       Вказаним рішенням було встановлено, що з висновку органу опіки та піклування Павлоградської міської ради від 11 червня 2020 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується негативно. З квартири постійно лунають крики, чутно дитячий плач. Вона часто залишає дітей, може бути відсутньою декілька днів. Свої батьківські обов`язки переклала на свою матір ОСОБА_2 та бабу ОСОБА_12 . На зауваження рідних поводиться не стримано, зухвало, відповідає нецензурною лайкою, вчиняє сварки, влаштовує бійки в присутності дітей. Сім`ю часто відвідує дільничний, були непоодинокі випадки викликів поліції. Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітніх дітей ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Таким чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині безпідставного задоволення позову та неповного встановлення обставин справи відхиляються. 
       Посилання апеляційної скарги на те, що позивачем викладені недостовірні дані фактичним обставинам умов проживання дітей спростовуються матеріалами справи. 
       Зазначення апеляційної скарги про те, що судом встановлені обставини самоусування від виховання та утримання дітей батьком, та не вивчено обставин стосовно неї, з врахуванням рішення суду про відібрання у неї дітей, відхиляються. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України»,(CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
       Суд першої інстанції встановив обставини справи, повно та всебічно дослідив докази у справі, надав їм належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
       Апеляційний суд зауважує, що бере до уваги інтереси малолітніх дітей, а не інтереси матері чи батька.
       Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.         
       Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст.263,264 ЦПК України, і його слід залишити без змін. 
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2021 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.