Ухвала
Іменем України
13 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 932/7008/21
провадження № 61-19577ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., 
Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковріга Олена Іванівна, на постанову Черкаського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_1 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Разом із позовом ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.
Заява мотивована тим, що 30 серпня 2006 року на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т. В. та зареєстрованим в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07 вересня 2006 року за № 2723.
На теперішній час у ОСОБА_2 виникла необхідність виділити в натурі її частку нежилого приміщення. Так як ОСОБА_1 направлено їй повідомлення про намір продати частку вказаного приміщення, у зв`язку з цим у заявника є підстави вважати, що Ѕ частка даного нежитлового приміщення, навіть за відсутності її згоди, може бути відчужена на користь третіх осіб; невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчужувати цю частку може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити подальше рішення суду.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , та заборонити його відчуження. 
Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська 
від 01 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 
про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт реєстрації права власності на спірне майно, а також те, що невжиття таких заходів забезпечення позову, як накладення арешту, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року ухвалу Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська 
від 01 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони відчуження скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову в цій частині задоволено.
Заборонено ОСОБА_1 відчужувати, у тому числі продавати, дарувати, звертати стягнення, передавати в заставу, управління, іншим способом відчужувати нежитлове приміщення № 1 в житловому будинку 4а , загальною площею 145,2 кв. м, літ. «а-3»-1-сходи, літ. «а-4»-1-сходи, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
У решті ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню в частині заборони будь-яким особам 
у будь-який спосіб відчужувати, у тому числі продавати, дарувати, звертати стягнення, передавати в заставу, управління, іншим способом відчужувати спірне майно, оскільки у разі відчуження спірного майна, у випадку задоволення позову позивача, виконання рішення суду може бути утруднено або взагалі буде неможливим. Такий вид забезпечення буде співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду, в той час як накладення арешту на спірне майно не є співмірним із заявленими позовними вимогами, та не є належним чином обґрунтованим у заяві.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковріга О. І., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Частиною десятою статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
З огляду на те, що між сторонами справи існує спір, оскільки відповідачем направлено позивачу повідомлення про намір продати частку вказаного приміщення, а ймовірна подальша зміна його власника унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для частково задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам 
у будь-який спосіб відчужувати, у тому числі продавати, дарувати, звертати стягнення, передавати в заставу, управління, іншим способом відчужувати спірне майно.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року 
у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає 
з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності 
і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 
від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження 
№ 61-6385св21).
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 
2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб правового захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.
Аналогічні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 07 липня 
2021 року в справі № 639/8124/20-ц (провадження № 61-10478ск21), 
від 01 липня 2021 рокув справі № 754/3144/21 (провадження 
№ 61-10012ск21), від 26 листопада 2021 року у справі № 760/10362/21 (провадження № 61-18100ск21) та від 01 грудня 2021 року у справі 
№ 715/1572/21 (провадження № 61-19000ск21).
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині забезпечення позову 
у виді заборони будь-яким особам у будь-який спосіб відчужувати, у тому числі продавати, дарувати, звертати стягнення, передавати в заставу, управління, іншим способом відчужувати спірне майнота ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог, апеляційний суд виходив з того, що у разі відчуження спірного майна, у випадку задоволення позову позивача, виконання рішення суду може бути утруднено, або взагалі буде неможливим, тому такий вид забезпечення буде співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду.
Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в частині забезпечення позову у виді накладення арешту на спірне майно, апеляційний суд виходив з того, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно одного з відповідачів, буде не повністю відповідати обставинам цієї справи, адже арешт обмежить, у тому числі й право на користування таким майном (державний виконавець при здійсненні виконання судового рішення про забезпечення позову відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» здійснить опис арештованого майна та вчинить дії щодо заборони будь-яким особам використовувати таке майно), що може привести до необґрунтованого обмеження власника майна у праві на користування вказаним приміщенням.
Встановивши, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту не є співмірним із заявленими позовними вимогами та не є належним чином обґрунтованим у заяві, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно з частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , 
в інтересах якої діє адвокат Ковріга Олена Іванівна, на постанову Черкаського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк