ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

21 жовтня 2021 року                                                        м.Суми
Справа №592/6461/21 
Номер провадження 22-ц/816/1361/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2021року у складі судді Литовченка О.В., ухвалене у м. Суми, 

                                                             в с т а н о в и в :

25 травня 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника, звернувся з позовом до АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», з яким перебував у трудових відносинах та 18 листопада 2020 року був звільнений з роботи у зв`язку з переведенням працівника за його згодою в АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання – Інжиніринг» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, проте, при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку.
Уточнивши позов, просив стягнути з відповідача на його користь 89721 грн 05 коп заборгованості із заробітної плати, 71142 грн 14 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5000 грн на відшкодування моральної шкоди. 

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2021 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь  ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 89721 грн 05 коп.
Стягнуто з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь  ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 листопада 2020 року по 30 червня 2021 року включно у розмірі 71142 грн 14 коп з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.  
Стягнуто з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь  ОСОБА_1 1000 грн у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь держави 908 грн судового збору.  
Стягнуто з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь  ОСОБА_1 1089 грн 60 коп судового збору.

В апеляційній скарзі АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 листопада 2020 року по 30 червня 2021 року включно,  стягнувши його у розмірі 5904 грн 80 коп з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, відмовити у відшкодуванні моральної шкоди та змінити в частині розподілу судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.  
Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – 71142 грн 14 коп визначено судом першої інстанції без врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця. Вважає, що при розгляді справи суд повинен був застосувати принцип справедливості та співмірності, про що зробив висновок Верховний Суд у постанові Великої Палати від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц, і врахувавши час звернення до суду з позовом, скрутне матеріальне становище товариства, неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку із розміром майнових втрат працівника,  зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку до 5904 грн 80 коп (8,3% від суми 71142 грн 14 коп).
Доводить, що покладення на відповідача обов`язку відшкодування позивачу моральної шкоди є надмірним тягарем для товариства, а стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є достатнім для відновлення порушеного прав позивача. 
В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 13,  ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Качан Н.Ф. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване. Вказує, що порушення трудових прав позивача мають триваючий характер, на цей час відповідачем так і не виплачена належна при звільненні сума коштів, тому ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Вважає, що доводи апеляційної скарги про навмисне затягування позивача із зверненням до суду, не заслуговують на увагу суду, оскільки він розраховував на добровільну виплату відповідачем належних йому коштів, який обізнаний про відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, за невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок. Доводить, що через невиплату заробітної плати позивач був позбавлений засобів для існування і всі майнові потреби його сім`ї вимушена була нести одна дружина, що поставило їх у складне матеріальне становище і стало підставою для зміни місця роботи позивача. 
Зазначає, що ситуація, в якій опинився позивач через невиплату відповідачем заробітної плати, порушення його конституційних прав, спричинила йому моральні страждання, протягом значного періоду він не мав засобів для існування, це принизило його, стало причиною вимушених змін у житті. 

У відповіді на відзив «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», заперечуючи наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи, просить апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі. Посилається на недоведеність скрутного майнового стану позивача, спричиненого невиплатою заробітної плати, та перебування його у цей період на утриманні дружини. Вказує, що з 19 листопада 2020 року ОСОБА_1 працевлаштований в АТ «СМНВО – Інжиніринг» на аналогічну посаду з гідною заробітною платою.   
      
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову (89721 грн 05 коп + 71142 грн 14 коп + 5000 грн)  не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2021 року: 2270 грн х 100 = 227000 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання». 18 листопада 2020 року його було звільнено з роботи у зв`язку з переведенням працівника за його згодою в АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання – Інжиніринг» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України (а.с. 8-9, 11).
Згідно з довідкою про заробітну плату у минулому працівника АТ «СМНВО» ОСОБА_1 від 26 квітня 2021 року, на день звільнення сума заробітної плати, належної до виплати  на день видачі довідки, становить 89721,05 грн (48165 грн – за період грудень 2017 року по серпень 2018 року + 41556 грн 05 коп – за період липень 2020 по листопад 2020 року) (а.с.13).
За даними довідки про заробітну плату у минулому працівника АТ «СМНВО» від 23 червня 2021 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 471,14 грн. (без урахування податків з доходів фізичних осіб та військового збору) (а.с. 32).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач у день звільнення позивача з роботи не провів з ним повний розрахунок, внаслідок чого виник борг з невиплаченої заробітної плати, крім того, підлягає стягненню і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Згідно з ст. 94 КЗпП України, заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що у день звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідач не провів виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, заборгованість із заробітної плати становить 89721 грн 05 коп та, враховуючи, що з дня, наступного за звільненням – 19 листопада 2020 року, по день ухвалення рішення суду – 30 червня 2021 року та визначеному середньоденному заробітку позивача у розмірі 471,14 грн (без урахування податків та зборів), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 151 робочий день становить 71142 грн 14 коп, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення цієї суми з відповідача на користь позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу визначено судом першої інстанції без застосування принципу справедливості та співмірності, без врахування матеріального становища відповідача та справедливого і розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, колегія суддів вважає необґрунтованим. 
Так, суд першої інстанції надав оцінку обставинам справи та зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачем не надано доказів умисного зволікання позивача із зверненням до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з метою умисного збільшення періоду затримки розрахунку та, відповідно, збільшення суми середнього заробітку. 
Як вбачається, ОСОБА_1 звільнений з роботи у відповідача 18 листопада 2020 року, а вже 25 травня 2021 року його представником подана позовна заява до суду. 
Позивач мав виправдані сподівання на відновлення своїх порушених прав у позасудовому порядку та виплату відповідачем належної при звільненні грошової суми у добровільному порядку. 

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиплатою заробітної плати, у зв`язку із стягненням на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що і є компенсацією моральної шкоди.
Так порядок та підстави виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені визначено ст. 117 КЗпП України і таке відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, тому отримання такої виплати не позбавляє працівника права на відшкодування моральної шкоди у порядку ст. 237-1 КЗпП України.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, відповідно до якої, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Судом встановлено, що діями відповідача були порушені права позивача на отримання  плати за свою працю, чим завдано йому моральної шкоди, оскільки фактично позбавлено можливості задовольняти необхідні життєві потреби, про що позивачем зазначено  у позовній заяві.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд керувався положеннями трудового законодавства, з урахуванням характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, та інших обставин справи, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 та обґрунтовано, з урахуванням принципу розумності й справедливості, визначив на її відшкодування 1000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, диспозитивності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення – без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню. 
Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. ст. 367 - 369,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 

                                                             п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :                                                                                                       О.Ю. Кононенко

                                                                                                                 О.І. Собина 

                                                                                                                 С.С. Ткачук