Постанова                                      
Іменем України                             
24 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/528/17
провадження № 61-5581св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Батюсь Тетяна Василівна, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва 
від 10 грудня 2020 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року у складі колегії суддів: 
Мережко М. В., Савченка С. І., Верланова С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 21 512 000,00 грн.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 31 травня 2006 року ОСОБА_3 склав розписку про одержання від нього та ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 600 000 доларів США як розрахунок за 134 земельні ділянки, які знаходяться на території садового товариства «Українська земля» (далі - СТ «Українська земля»). 
Влітку 2006 року ОСОБА_3 передав грошові кошти в розмірі                                           1 600 000 доларів США представнику продавця як оплату за 134 укладених та нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу земельних ділянок.
01 червня 2011 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 розписку про відсутність будь-яких з його боку претензій щодо виконання останнім домовленостей. Про цю розписку ОСОБА_1 дізнався 02 липня 2014 року під час ознайомлення з матеріалами справи № 2/4356/2011 у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних та кримінальних справ. З огляду на це, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 став його боржником на суму 800 000,00 доларів США.
 
У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі 800 000,00 доларів США, що еквівалентно 
21 688 000,00 грн, збитків у розмірі 12 547 568,40, а загалом 34 235 568,40 грн. 
 
Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що 31 травня 2006 року в офісі                ОСОБА_1 він передав ОСОБА_3 особисті грошові кошти у розмірі 
1 600 000,00 доларів США для придбання 134 земельних ділянок, що знаходяться на території СТ «Українська земля», про що ОСОБА_3 написав розписку. На прохання ОСОБА_1 він зазначив у вказаній розписці і його прізвище для того, щоб у подальшому ОСОБА_1 , як його діловий партнер, міг оформити частину земельних ділянок на себе чи довірених осіб з виплатою йому їхньої вартості.
ОСОБА_3 як кредитор стосовно завдатку, оформленого зазначеною розпискою від 31 травня 2006 року, виконав свій обов`язок із забезпечення укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок на його користь і на користь ОСОБА_1 , а солідарний обов`язок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо сплати грошових коштів у рахунок належних платежів за такими договорами виконав останній самостійно.
Таким чином, ОСОБА_2 вказував, що він набув статус кредитора щодо               ОСОБА_1 за розпискою від 31 травня 2006 року, а ОСОБА_1 набув статусу боржника стосовно сплати йому рівної частки переданого завдатку, що становить 800 000 доларів США.
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 800 000 доларів США, що еквівалентно 21 688 000,00 грн, у порядку зворотної вимоги та збитки в розмірі 12 547 568,40 грн, а всього 
34 235 568, 40 грн.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року, у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Судові рішення мотивовано тим, що  ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 грошових зобов`язань щодо повернення ОСОБА_2 коштів у розмірі 800 000 доларів США та спричинення йому збитків, з огляду на ту обставину ,що рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 передавав свої кошти і вони йому повернуті в повному обсязі. Зокрема встановлено, що грошові кошти ОСОБА_3 не передавались у власність, чи користування. Їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору, з метою зберігання коштів та передачі для придбання у майбутньому земельних ділянок. Не надано ОСОБА_2 й доказів наявності між ним та ОСОБА_1 домовленостей щодо необхідності укладення ОСОБА_2 кредитного договору або домовленості, що частину грошей, які вносить ОСОБА_2 є коштами ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2  просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Доводи особи, яка її подала касаційну скаргу
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що він передав ОСОБА_3 свої власні кошти за розпискою від 31 травня 2006 року (завдаток), однак земельні ділянки були оформлені як на нього так і на ОСОБА_1 , а тому до нього, як до одного із боржника, який виконав обов`язок за договором, перейшло право зворотної вимоги до іншого боржника за цим договором щодо стягнення половини сплачених позивачем коштів зі сплатою збитків у вигляді сплачених ним процентів за кредитними договорами, які були укладені саме з метою сплати коштів за розпискою.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2021 року від  ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. Вказує, що кошти за розпискою належали сторонам порівну, відповідач хоч і знаходився за межами України, однак передав свою частину коштів через ОСОБА_4 . 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 17 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
31 травня 2006 року ОСОБА_3 склав розписку про отримання від позивача та відповідача грошових коштів у сумі 1 600 000 доларів США в розрахунок за земельні ділянки (134 шт.) , які знаходяться на території 
СТ «Українська земля» із зобов`язанням гарантувати повернення суми до оформлення ОСОБА_5 довіреностей на купівлю - продаж вказаних ділянок. 
 
01 червня 2011 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 розписку про відсутність будь-яких з його боку претензій щодо виконання останнім домовленостей. 
 
ОСОБА_2 у позові посилається на неповернення ОСОБА_1 сплачених за відповідача по розписці від 31 травня 2006 року коштів у розмірі 800 000 доларів США, що стало причиною необхідності сплати відсотків за укладеними ним кредитними договорами, що є збитками, понесеними внаслідок дій ОСОБА_1 з неповернення коштів.
 
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 надав договір про відкриття кредитної лінії від 01 липня 2008 року, укладений між ним та 
ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» з виплатою процентів у розмірі 21,5 % річних, за яким отримав 12 000 000 грн, квитанції про погашення заборгованості за кредитом; договір про відкриття кредитної лінії 
від 31 жовтня 2005 року, укладений між ним та ЗАТ «Банк НРБ» з виплатою процентів у розмірі 13% річних.

Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 
2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
 
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені особою, або які мають бути нею зроблені, та упущену вигоду. 
 
При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
 
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
 
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
 
Згідно з положеннями статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.
 
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (стаття 527 ЦК України).
 
Зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора (стаття 511 ЦК України).
 
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина перша статті 544 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої 
статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів виникнення у ОСОБА_1 обов`язку з повернення коштів у розмірі 800 000 доларів США, зокрема за розпискою від 31 травня 2006 року, складеною ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 1 600 000 доларів США, та того, що ОСОБА_1 є солідарним з ним боржником за вказаною розпискою.
 
Крім того, виходячи із умов розписки убачається, що кредиторами є особи, які здійснили передачу коштів на певні цілі ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ), 
а боржником є особа, яка прийняла кошти та зобов`язалась вчинити дії ( ОСОБА_3 ).
 
Отже, за вказаною розпискою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є кредиторами, 
а не боржниками, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення статті 544 ЦК України, відповідно до якої боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
 
Позивачем не надано також доказів того, що між сторонами існували зобов`язання щодо передачі ОСОБА_3 зазначених вище коштів і що такі зобов`язання ОСОБА_1 не виконав, а виконав їх ОСОБА_2 .
 
Тобто позивач не надав доказів, які б давали підстави вважати ОСОБА_1 солідарним з ОСОБА_2 боржником, а тому суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 коштів в порядку зворотної вимоги (регресу).
 
Також суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування збитків, які на думку позивача спричинені внаслідок невиконання відповідачем обов`язку з повернення половини наданих ним ОСОБА_6 коштів у розмірі 800 000 грн, унаслідок чого він був змушений брати кредит у банку та сплачувати проценти, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами зобов`язань щодо надання таких коштів ОСОБА_3 , наявності збитків (у вигляді сплати позивачем процентів за кредитними договорами), протиправності дій відповідача і що між цими діями і збитками наявний причинно-наслідковий зв`язок.
 
Також суд касаційної інстанції враховує обставини, встановлені у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у справі № 755/2861/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення коштів. У цьому рішення встановлено, що  ОСОБА_3 виконав свої зобов`язання відповідно до наданої ним розписки від 31 травня 2006 року, а саме стосовно передачі коштів відповідному представнику продавців та в подальшому було укладено 
134 договори купівлі-продажу земельних ділянок, після чого ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 розписку про відсутність будь-яких із його боку претензій щодо виконання останнім домовленостей.
 
Посилання ОСОБА_2 про те, що у вказаному рішенні суд встановив передачу ним ОСОБА_6 особистих коштів є помилковими, оскільки як слідує зі змісту рішення таких обставин суд не встановлював, отже доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними та не мають правового значення, оскільки, як зазначалося вище, сторони не є солідарними боржниками у спірних правовідносинах.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилкового не застосували до спірних правовідносин положення статті 570 ЦК України у зв`язку із виникненням у ОСОБА_3 , на думку ОСОБА_2 , зобов`язання укласти договори купівлі-продажу з оформленням права власності на кожного із кредиторів в рівних частинах є помилковими, оскільки розписка не містить зобов`язання ОСОБА_3 щодо укладення договорів купівлі-продажу, а суть його зобов`язання полягає у зберіганні грошових коштів та передачі для придбання у майбутньому земельних ділянок. При цьому обов`язок з повернення завдатку виникає у разі порушення зобов`язання, забезпеченого таким завдатком, однак 
ОСОБА_3 виконав свій обов`язок стосовно передачі коштів відповідному представнику продавців та в подальшому було укладено 
134 договори купівлі-продажу земельних ділянок.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 листопада 2020 року у справі № 760/9191/15-ц, від 02 квітня 2020 року у справі № 727/5226/17, від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі 
№ 489/5995/17-ц є безпідставними з огляду на таке.
 
Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
Так, постанова Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі 
№ 760/9191/15 була прийнята у спорі між подружжям щодо поділу боргу за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
 
Постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 727/5226/17 була прийнята у спорі про стягнення заборгованості у порядку регресу, виплаченої солідарним боржником за договором позики.
 
Постанова Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 489/5995/17 прийнята у спорі про стягнення суми авансу.
 
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15прийнята у спорі щодо визнання недійсними попереднього договору та додаткових угод до нього, стягнення коштів за вказаними договорами та збитків, 3% річних, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди.
 
Із вищезазначеного вбачається, що посилання заявника на зазначені вище постанови Верховного Суду є помилковими, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, які розглядав Верховний Суд, правовідносини не є подібними та є різними встановлені судами фактичні обставини.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлено й це підтверджено матеріалами справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Батюсь Тетяна Василівна, залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта