КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    
  Єдиний унікальний номер справи: 754/16360/19                       Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
  Номер провадження: 22-ц/824/1531/2021                                     Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
07 вересня 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого: Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А., 
при секретарі Качалабі О.О., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної  справи  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1    до  ОСОБА_2   про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом  ОСОБА_2   до  ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні жилим приміщенням, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1   звернулась  в Деснянський районний суд міста Києва  із  вказаним  позовом, який в подальшому уточнила та з врахуванням уточнених позовних вимог,  просила  визнати  ОСОБА_2   таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач, за місцем реєстрації не проживає без поважних причин з липня 2013 року, тобто, понад шестимісячний строк.
ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва  із  зустрічним  позовом,  в  якому  просив вселити його в  квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди в користуванні спірною квартирою.
Вимоги   за зустрічним позовом обґрунтував тим, що він   як  член  сім`ї,   в  установленому  законом  порядку  набув  право  на  спірну  квартиру  на  підставі  ордеру № 16  від 08.06.1999  року та  був  зареєстрований  у  ній.  Зазначив,  що  з  13.11.2019  року  ОСОБА_1   змінила  замок  на  дверях  квартири,  тому  він   не може безперешкодно потрапити до квартири, в зв`язку з чим,  вважає  своє  право  на  користування  житлом  порушеним.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року в задоволенні первісного позовуОСОБА_1    до  ОСОБА_2   про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням  відмовлено.
Зустрічний позов   ОСОБА_2   до  ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні жилим приміщенням задоволено частково.
Вселено  ОСОБА_2   (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ,  РНОКПП: НОМЕР_1 ) в квартиру АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог за зустрічним позовом відмовлено.
Не   погоджуючись  із рішенням  суду  першої  інстанції,  ОСОБА_1   оскаржила  його  в  апеляційному  порядку.  В  апеляційній  скарзі,  посилаючись  на  необгрунтованість  рішення  суду,   невідповідність  висновків  суду  обставинам  справи,   порушення  судом першої  інстанції  норм  процесуального  права  та  неправильне  застосування   норм  матеріального права, просила  рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року  скасувати  та  ухвалити  нове  рішення,  яким  первісний  позов  задовольнити,  у  задоволенні  зустрічного  позову  відмовити.
В обгрунтування доводів  апеляційної скарги, вказувала  на  те,  що   судом  не  надано  оцінки  тому,  що ОСОБА_2 та його дружиною було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 ,  загальною площею 71,2 кв. м., право власності на яку оформлено на дружину, в якій він постійно проживає разом з дружиною та двома дочками. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст. 60 СК України в якій зазначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, частини 1 ст. 69 СК України, за змістом якої, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, частини 1 ст. 70 СК України, приписи якої вказують на те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, вважає, що у відповідача за первісним позовом є в наявності житло, яке належить йому на праві спільної сумісної власності, а  саме: трикімнатна  квартира АДРЕСА_3 .
Крім  того,  зазначила,  що  суд    на  підтвердження факту  не проживання  ОСОБА_2   у  квартирі   понад  встановлений  законом  строк,  не  взяв  до  уваги  акт  від 21.02.2020  року,   не  надав  належної  правової  оцінки  іншим  письмовим  доказам  на підтвердження  первісного  позову  та  відсутність  у  справі   доказів  заміни  замка  у  квартирі  13.11.2019  року,  на  що  посилався               ОСОБА_2 .
У  відзиві  на  апеляційну  скаргу,  ОСОБА_2    доводи  апеляційної  скарги  заперечив,  просив,  в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись  на    неналежність  доказів,  якими  ОСОБА_1   обгрунтовує  факт його  відсутності  у спірній  квартирі  у  строк  понад  шість  місяців,  оскільки    акти  датовані  08.11.2019 року  та  18.12.2019  року,  а  позовна  заява  подана  в  суд  12.11.2019  року.  Також, просив  врахувати  судову  практику  Європейського  суду  з  прав  людини стосовно  виселення  особи  з  житла.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами,   перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими  доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що  спірна трикімнатна квартира АДРЕСА_1    була надана позивачу за первісним позовом на сім`ю з шести осіб: ОСОБА_3 (позивач за первісним позовом), ОСОБА_4 (колишній чоловік позивача за первісним позовом), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_2 (син і він же відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_7   (дочка), що підтверджується ордером від 08.06.1999 року № 16 серія А. (том 1 а.с.27).
Сторони з 01.07.1999 року є наймачами  квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрація місця проживання особи. ( том 1 а.с.8,13).
В акті,  складеному  ЖЕД-319 Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва від 08.11.2019 року   вказано,  що   ОСОБА_2 , 1988  року  народження дійсно  зареєстрований,  але  не  проживає  в  квартирі АДРЕСА_1 (том 1, а.с.4).
Аналогічні  відомості  зазначені  в  акті   ЖЕД-319 від 18.12.2019 року (том 1 а.с.26)   і   в   акті  ЖЕД-319 від 21.02.2020 року (том 1 а.с.90).
Вказані  акти  складені  за  заявами   ОСОБА_1   і  не  містять  даних  про  те,  з  якого  часу   ОСОБА_2   не  користується  спірною  квартирою.
З  листа  Деснянського УП ГУНП у місті Києві від 26.02.2020 року                    № 2146/115/49-20, наданого на  запит  суду  встановлено, що ОСОБА_2 звертався до органів поліції 13.11.2019 року з заявою, що його мати збирає підписи щоб виписати його з квартири в своїх інтересах, а 19.12.2019 року в 18:20 год. та в 19:42 год. за телефоном «102» від нього надійшли повідомлення про те, що мати не впускає його до квартири та змінила замки, просить прискорити патруль. Дані виклики відпрацьовані на місці події співробітниками патрульної поліції м. Києва (том 1 а.с. 91).
З  листа начальника ЖЕД-319 Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва від 10.03.2020 року, наданого  на  запит  суду  встановлено, що 11.11.2019 року ОСОБА_2 звертався до житлових органів із заявою про не допуск його до квартири за місцем реєстрації.
Ухвалюючи  рішення  про  відмову  в  первісному  позові  і  часткове  задоволення  зустрічного  позову  про  вселення,  суд  першої  інстанції  виходив  із  недоведеності     факту  не проживання   ОСОБА_2    у  спірній  квартирі   понад  шестимісячний  строк  без  поважних  причин  та  втрату   останнім  будь-якого  інтересу  до  квартири. Також  у  рішенні  вказано,  що   доводи ОСОБА_2    про  неможливість   безперешкодно  потрапити  до  спірної  квартири  не  спростовані  позивачем за первісним позовом.
Колегія  суддів  погоджується  із  вказаними  висновками,  так  як  вони  відповідають  обставинам  справи  і  вимогам  закону.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За приписами  статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно  із  статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі                         № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим, указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Судова  практика Верховного Суду  виходить  із  того, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.
ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.
Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Аналізуючи приписи статті 81 ЦПК України колегія суддів вважає, що  сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, повинна навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
З матеріалів справи вбачається,  що  ОСОБА_2 ,  заперечуючи  щодо  первісного  позову,  посилався  на  те,  що  користувався  квартирою  до             13.11.2019  року,  коли ОСОБА_1   змінила  замки  на  вхідних  дверях  квартири,  в  зв`язку  з  чим  він  не  міг  потрапити  у  квартиру.  Причиною  таких  дій  первісного  позивача,  тобто  створення  перешкод  у  користуванні  квартирою   для  відповідача стали  дії  відповідача  ОСОБА_2 щодо  реєстрації                      12.11.2019  року    в  квартирі АДРЕСА_1 своїх  неповнолітніх  дітей:  ОСОБА_8   ІНФОРМАЦІЯ_1   і  ОСОБА_9   ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  що  підтверджується   витягом № 11235977  з  Реєстру  територіальної  громади  м. Києва  про  зареєстрованих  осіб  у  житловому  приміщенні  станом  на  14.12.2019 року (том 1 а.с.28),  копією заяви  ОСОБА_2   до  начальника  ЖЕД  від                           11.11.2019 року (том 1 а.с.44),  копію  заяви  ОСОБА_2   про  зміну  замка  на  вхідних  дверях  квартири  до   начальника  поліції від 13.11.2019 року (т. 1 а.с.45), листом Деснянського  управління  поліції  м. Києва Головного управління Національної поліції у м. Києві  від 02.12.2019 року   на  ім`я  ОСОБА_2 (том 1 а.с.46).
За таких обставин, судом обгрунтовано  відхилено  як  неналежні  докази:  акти, складені ЖЕД-319 Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва від 08.11.2019 року,  від 18.12.2019  року  про  не проживання  ОСОБА_2  в  спірній  квартирі,  оскільки   вони  складені   майстром  технічної  дільниці  та  не  містять  даних  про  те,  з  якого  часу  і  по  якій   причині  ОСОБА_2   не  користувався  квартирою (том 1 а.с.25-26).  З  цих-же  причин,  колегія  суддів   визнає  неналежними  доказами  акти  від 21.02.2020  року (том 1 а.с.90)  та  акт від 10.04.2020 року (т. 1 а.с.133).
Отже,   встановивши  поважність   причин відсутності  ОСОБА_2   у спірному   жилому  приміщенні понад встановлений законом строк,   факт існування перешкод у ОСОБА_2   в користуванні спірною квартирою  та  відсутність  належних  і  допустимих  доказів  на  підтвердження   визнання його  таким,   що втратив  право користування житловим приміщенням, суд  першої  інстанції  прийшов  до  законного і  обгрунтованого  висновку    про  недоведеність  первісного  позову  і  наявність  правових  підстав  для   часткового  задоволення  зустрічного  позову  в частині  вселення  ОСОБА_2   у  спірне  житлове  приміщення.
Враховуючи те, що позивач  не довела обставини, на які вони посилалась як на підставу своїх вимог та не обґрунтувала   пропорційності позбавлення відповідача житла, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про залишення первісного позову без задоволення.
Доводи  апеляційної  скарги  на  те,  що  Деснянським районним судом міста Києва  не  надано  оцінки  тому,  що  у  власності   ОСОБА_2   є  інше  житло,  а  саме, трикімнатна  квартира  за  адресою: АДРЕСА_2 ,  колегія  суддів  вважає  необгрунтованими  і  погоджується  із  висновком  суду  першої  інстанції  про  те,  що   суду  не  надано  беззаперечних  доказів,  що  ОСОБА_2 ,  окрім  спірної  квартири,  має у  власності  будь-яке  інше  житло.    Наявна  у  матеріалах  справи   інформація  з   Державного  реєстру  речових  прав   на  нерухоме  майно  за  24.02.2020  року,  згідно  якої  на  ім`я  ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3   було  зареєстровано  право  власності  на   трикімнатну  квартиру,  площею 71,2 кв.м.,   розташовану  за  адресою: АДРЕСА_2     підтверджує  факт  належності  права  власності  на  житло  на  ім`я  ОСОБА_10 .
Доводи апеляційної  скарги  про те,  що  суд   не  взяв  до  уваги  акт  від 21.02.2020 року, складеного працівниками ЖЕД-319 Комунального підприємства Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району              м. Києва,   не  надав  належної  правової  оцінки  іншим  письмовим  доказам,  на  відсутність  у  справі   доказів  заміни  замка  у  квартирі  13.11.2019  року,  підлягають  відхиленню,  оскільки  оскаржуване  судове  рішення   містить  висновки  щодо  оцінки  доказів,  наданих  суду першої інстанції  сторонами  спору.
Інші  доводи  апеляційної  скарги  про невідповідність  висновків  суду  обставинам  справи,   порушення  судом першої  інстанції  норм  процесуального  права  та  неправильне  застосування   норм  матеріального   права    висновків  суду  не  спростовують  на  законність  і  обгрунтованість  судового  рішення  не  впливають.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так як рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня      2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної  скарги ОСОБА_1 без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1     залишити  без  задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Головуючий:                                                                             О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                         І.М. Білич

                                                                                                   Т.А. Слюсар