Справа № 442/6879/20                                Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І. 
Провадження № 22-ц/811/2415/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 56

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       14 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Жукровської Х.І.
        з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 червня 2021 року в складі судді Курус Р.І у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна, -
встановив:
У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна.
Вимоги обґрунтовував тим, що з березня 1999 року по жовтень 2010 року вони перебували у відносинах з відповідачкою, за цей період придбали нерухоме майно, в тому числі й земельні ділянки, обладнання, транспортні засоби для організації та ведення підприємницької діяльності. Зокрема, у 2008 році за їхні спільні кошти побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 92,3 кв.м. На вказаний житловий будинок вони зареєстрували право спільної сумісної власності, без реального поділу часток між ними. В подальшому, у 2010 році він позичив у відповідачки 225 000 гри, проте кошти не повернув. 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області з нього на користь відповідачки ОСОБА_4 стягнуто 224 624,82 грн. 
Також, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2016 року переведено на ОСОБА_4 права і обов`язки співвласника-боржника позивача на 1/2 частину у спільній сумісній власності на будинок АДРЕСА_1 . Вирішено перерахувати борг ОСОБА_3 по виконавчому провадженню, яке знаходиться на виконанні у ВДВС Дрогобицького MB юстиції у Львівській області, про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 - 215 632 грн. основного боргу, 6 650 грн в рахунок сплати 5% від простроченої суми станом на 01 жовтня 2011 року, суми неповернутого боргу в розмірі 133 000 грн, 120 грн витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи, 2 222,82 грн судового збору. Визнано за відповідачкою ОСОБА_4 право власності на будинок буд. АДРЕСА_1 , припинено право власності позивача ОСОБА_3 на 1/2 частину у спільній сумісній власності на будинок буд. АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Переведено на ОСОБА_4 права і обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_3 на належну йому 1/2 частину в житловому будинку буд. АДРЕСА_1 . Визнано за стягувачем ОСОБА_4 право власності на належну співвласнику-боржнику ОСОБА_3 1/2 частину в житловому будинку буд. АДРЕСА_1 . Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину в житловому будинку буд. АДРЕСА_1 .Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постановою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року. 
Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.06.2018 № 46941065 (РНВП 46941065), відкритого на підставі виконавчого листа № 2-2546/11, виданого 16 березня 2015 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, з нього стягнуто в повному обсязі на користь ОСОБА_4 суму 215 632 грн. боргу (основна сума боргу), 6650 грн відсотків станом на 01 жовтня 2011 року, 133 000 грн суми неповернутого боргу, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 2 222,82 грн судового збору, всього 224 624,82 грн. 
Враховуючи викладене, посилаючись на ст. 1212 ЦК України вважає, що безпідставно набуті відповідачкою кошти підлягають поверненню, просив стягнути з відповідачки безпідставно набуті кошти в сумі 222 282,00 грн., а також, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати позивача за період з 19 липня 2018 року по 25 січня 2021 року, що складають 38 677,07 грн., 3% річних в сумі 16 671,15 грн., та проценти за користування коштами, в розмірі 77434,59 грн., а всього 132 782, 81 грн.
Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна – відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 , вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки викладені у рішенні не відповідають фактичним обставинам справи. 
Покликаючись на відповідні спори між сторонами та судові рішення, як наслідки таких, зазначає, що відповідачка ОСОБА_4 двічі отримала кошти, а саме згідно боргової розписки ОСОБА_3 , а також отримала на цю ж суму майно, а саме 1/2 частину права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
Таким чином, ОСОБА_3 двічі притягнуто до юридичної відповідальності, що прямо заборонено ст. 61 Конституції України.
Зазначає, що відповідачка безпідставно користувалася коштами позивача в сумі 222282,00 грн. з моменту повного виконання виконавчого листа № 2-2546/11, виданого 16.03.2015 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, ВП № 46941065, а саме з 18.06.2018 – моменту винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.
На всі прохання в добровільному порядку повернути зайво сплачені кошти, оскільки з набрання законної сили рішенням у справі № 442/7848/15, тобто з 14.08.2017 відповідачка стала власником 1/2 частки житлового будинку, відтак підстави стягувати кошти у виконавчому провадженні ВП № 46941065, були відсутні.
Вважає, що відповідачка зобов`язана була негайно повернути безпідставно отримані кошти і лише тоді користуватися, володіти та розпоряджатися майном, яке належало ОСОБА_3 , чого зроблено не було.
Відтак вважає, що має право на стягнення 3 % річних простроченої суми, інфляційні втрати та проценти за користування чужими коштами.
Звертає увагу на кондикцію, як позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може бути застосовуваний на підставі ст. 1212 ЦК України.
Покликається на ст. 387-388 ЦК України за якими, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння та відповідну судову практику касаційного суду.
Зазначає про судові витрати, які ним понесені та які очікує понести.
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 червня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 361 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
При цьому, суд зазначив, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава,за якою це відбулося.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Незважаючи на те, що позивач ОСОБА_5 звертався до Верховного Суду України з клопотанням про доповнення до касаційної скарги, додаючи постанову про закінчення виконавчого провадження від 18.06.2018, однак такі доповнення були йому повернуті і постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.08.2019 рішення апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року було залишено без змін та поновлено його виконання, кошти в сумі 224624,82 грн. відповідачкою ОСОБА_4 були правомірно набуті в рамках виконавчого провадження з виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області суду, яке набуло законної сили, така підстава станом на час розгляду даної справи не відпала, а тому такі кошти не можна вважати безпідставно набутим майном в розумінні ст. 1212 ЦК України.
Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат відповідно до заяви про збільшення позовних вимог є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено, такі вимоги також задоволенню не підлягають.
При вирішенні справи суд врахував правову позицію висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року, справа № 922/3412/17. 
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Разом із тим відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших  осіб,  завдати  шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами врегульовані відповідними судовими рішеннями.
Так, у жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, уточненим у вересні 2014 року, до ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому просила ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на її користь 215   632 грн. боргу, 5 відсотків від простроченої суми, що становить 10782 грн., інфляційні втрати в сумі 18221 грн., витрати, пов`язані з наданням правової допомоги 5500 грн., 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, судовий збір в розмірі 1670 грн., а всього 251925 грн.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 суму боргу по розписці в розмірі 35 432,76 грн. та судові витрати в розмірі 1790 грн., а всього 37222,76 грн.
Рішення суду оскаржувала позивачка ОСОБА_4 .
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2014 року скасовано частково та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 215632 (двісті п`ятнадцять тисяч шістсот тридцять дві) грн. основного боргу, 6650 (шість тисяч шістсот п`ятдесят) грн. – 5 відсотків від простроченої станом 01.10.2011р. суми неповернутого боргу в розмірі 133   000 грн., 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 2222 (дві тисячі двісті двадцять дві) грн. 82 коп. судового збору. Всього 224 624,82 грн.
Рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат в сумі 18221 грн. та витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги в розмірі 5500 грн. – залишено без змін.
Крім цього, у грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила виділити в натурі 1/2 частину зі спільного майна в житловому будинку АДРЕСА_1 в рахунок звернення стягнення на таку частину; перевести на неї права і обов`язки ОСОБА_3 як співвласника частки майна у вказаному житловому будинку; визнати за нею право власності на таку частку майна в житловому будинку; зменшити суму боргу ОСОБА_3 до суми, що дорівнює різниці між початковою сумою боргу та вартістю частки; борг, що складає різницю таких сум, залишити на виконанні у Дрогобицькому відділі державної виконавчої служби.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від
28 листопада 2016 року, справа № 442/7848/15 позов ОСОБА_4 задоволено.
Переведено на ОСОБА_4 права і обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_3 на 1/2 частину у спільній сумісній власності на будинок АДРЕСА_1 .
Вирішено перерахувати борг ОСОБА_3 по виконавчому провадженню, яке знаходиться на виконанні у ВДВС Дрогобицького МВ юстиції у Львівській області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 215 632 грн основного боргу, 6 650 грн в рахунок сплати 5 % від простроченої суми станом на 01 жовтня 2011 року, суми неповернутого боргу в розмірі 133 000 грн, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 2222,82 грн судового збору.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на будинок АДРЕСА_1 , припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину у спільній сумісній власності на будинок АДРЕСА_1 . 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.
Переведено на стягувача ОСОБА_4 права і обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_3 на належну йому 1/2 частину в житловому будинку АДРЕСА_1 .
Визнано за стягувачем ОСОБА_4 , право власності на належну співвласнику-боржнику, ОСОБА_3 , 1/2 частину в житловому будинку АДРЕСА_1 .
Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину в житловому будинку
 АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Рішення апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року залишено без змін.
Поновлено виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2017 року.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції у рішенні від 14 серпня 2017 року виходив із того, що припинення права власності на 1/2 часину у житловому будинку не спричинить істотної шкоди інтересам відповідача, який у цьому житловому будинку не проживає, ним не користується, чого останній не заперечував в суді апеляційної інстанції. Задоволення вимог про переведення на ОСОБА_4 прав та обов`язків співвласника-боржника ОСОБА_3 на 1/2 частину у житловому будинку АДРЕСА_1 з виплатою йому різниці між вартістю 1/2 частини житлового будинку, належної на праві власності ОСОБА_3 , і заборгованістю ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 буде мати своїм наслідком виконання рішення суду про стягнення коштів з відповідача на користь позивача, яке протягом тривалого часу ОСОБА_3 не виконувалося.
Таким чином, беззаперечним є те, що правовою підставою задоволення позовних вимог у справі № 442/7848/15 була наявність у ОСОБА_3 заборгованості перед ОСОБА_4 , яку останній не погашав, при цьому йому належала 1/2 частина житлового будинку у якому останній не проживав та не користувався, відтак перевівши на ОСОБА_4 права та обов`язкки співвласника-боржника ОСОБА_3 на 1/2 частину у житловому будинку АДРЕСА_1 з виплатою йому різниці між вартістю 1/2 частини житлового будинку, належної на праві власності ОСОБА_3 , і заборгованістю ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 , суд врахував, що таке буде мати своїм наслідком виконання рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_3 .
Тобто, на час ухвалення рішення у справі № 442/7848/15 (про переведення прав та обов`язків), позивач ОСОБА_3 уже був боржником у справі № 2-2546/11, оскільки за наслідками розгляду такої мав сплатити ОСОБА_4 кошти на загальну суму 224 624,82 грн. 
В свою чергу, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.06.2018 № 46941065 (РНВП 46941065), відкритого на підставі виконавчого листа № 2-2546/11, виданого 16 березня 2015 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, з позивача ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_4 суму 224 624,82 грн. боргу (а.с. 16).
Звертаючись з позовними вимогами у даній справі позивач свої вимоги зводить до того, що відповідачка безпідставно набула кошти в сумі 224624,82 грн., тому такі підлягають поверненню, при цьому зазначає, що двічі поніс юридичну відповідальність, що прямо заборонено ст. 61 Конституції України, оскільки сплатив відповідачці кошти згідно боргової розписки, а аткож остання отримала на цю ж суму коштів майно, а саме 1/2 частину права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
Заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача зазначає, що обов`язковою підставою для можливості застосування норм статті 1212 Цивільного кодексу України до правовідносин сторін є відсутність зобов`язань сторін, що виникли б на належній правовій підставі з урахуванням норм ст. 11 Цивільного кодексу України, або наявність факту перевищення таких зобов`язальних відносин (наявність переплати понад визначену у зобов`язанні суму).
Згідно із статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Особливим різновидом речей є гроші (грошові кошти).
Гроші становлять особливий різновид рухомого майна. Вони найчастіше виступають як законний платіжний засіб у оплатних договорах, але можуть бути також предметом деяких цивільно-правових правочинів (заповіту, договорів позики, дарування, кредитних договорів тощо).
Колегія суддів виходить з того, що на час розгляду даної справи правовідносини склалися таким чином, що відповідачка ОСОБА_4 дійсно отримала від позивача ОСОБА_3 кошти в сумі 224624,82 грн., що було предметом виконавчого провадження (примусового стягнення), а також останній згідно рішення суду, яке набрало законної сили, належить 1/2 частини права власності належного співвласнику-боржнику ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_1 .
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Виходячи зі змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.  
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов”язання повернути майно потерпілому.
Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.
Враховуючи те, що відносини, які склалися між сторонами не є договірними, до цих правовідносин  можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, кошти можуть бути стягнуті, як безпідставно набуті.
Згідно правової позиції, яка висловлена у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18 зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. 
Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм Глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Аналіз фактичних обставин справи та вищенаведених норм законодавства дає підстави стверджувати про те, що оскільки задоволення вимог відповідачки ОСОБА_4 про переведення на на неї прав та обов`язків співвласника-боржника ОСОБА_3 на 1/2 частину у житловому будинку АДРЕСА_1 з виплатою йому різниці між вартістю 1/2 частини житлового будинку, належної на праві власності ОСОБА_3 і його заборгованістю перед ОСОБА_4 , мало своїм наслідком, зокрема виконання рішення суду про стягнення коштів з відповідача на користь позивача, яке протягом тривалого часу ОСОБА_3 не виконувалося, підстава для набуття ОСОБА_4 коштів позивача на час розгляду даного спору відпала, відтак відповідне майно (кошти) має бути повернуто позивачу.
Наведене дає підстави для висновку про підставність доводів апеляційної скарги у цій частині та свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення.
В свою чергу, позивач просить стягнути з відповідачки і 3% річні, а також інфляційні втрати.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).
Колегія суддів виходить з того, що на час виконання рішення суду про стягнення з позивача коштів по борговій розписці на користь відповідачки, останні не перебували в принципі у зобов`язаннях, де б ОСОБА_4 мала обов`язком вчинити на користь ОСОБА_3 певні діє, натомість в силу вимог закону, власне позивач був зобов`язаною стороною та у статусі боржника по відношенню ОСОБА_4 .
Таке правовідношення, на переконання колегії суддів, виключає, як необхідність так і можливість застосування у спірних правовідносинах положень ст. 625 ЦК України, як відповідальності боржника, який прострочив виконання свого зобов`язання.
Покликання позивача на кондикцію, як позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності, висновків суду у цій частині не спростовує.
Що стосується розподілу судових витрат, колегія суддів виходить із такого.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України). 
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).
Як вбачається з доводів апеляційної скарги позивач ОСОБА_3 , стверджує, що його судові витрати складаються із сплаченого судового збору в суді першої та апеляційної інстанції, а також із витрат за послуги адвоката в суді першої інстанції в розмірі 17000 грн, а в суді апеляційної інстанції останній очікує понести такі у сумі 10200 грн.
Вимоги позивача в цій частині не спростовані стороною відповідача жодним чином.
Разом з цим, колегія суддів виходить з того, що доводи позивача у цій частині підтверджені виключно ордером на представництво адвокатом інтересів позивача у Дрогобицькому міськрайонногому суді Львівської області, інші належні докази такі як акт виконаних робіт, затрачений час на такі, тощо в матеріалах справи відсутні, відтак вимоги в частині стягнення витрат ан правову допомогу задоволенню не підлягають.
Крім цього, на переконання колегії суддів, відповідні суми зазначені позивачем є явно не співмірними із складністю даної справи, часом розгляду такої, а відповідно і часом для підготовки на таку.
Інша ситуації щодо розподілу судового збору, який був сплачений позивачем за розгляд справи в суді першої інстанції та подання апеляційної скарги.
Як зазначено вище, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги шляхом скасування оскаржуваного рішення та часткового задоволення позовних вимог, а саме слідуючи принципу диспозитивності стягнення з відповідачки на користь позивача 222282,00 грн., з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 1413,2 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції, як відповідна частка від сплаченого судового збору та задоволених позовних вимог та 3349,7 грн. за подання апеляційної скарги.
Згідно із п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 червня 2021 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти в сумі 222 282 (двісті двадцять дві тисячі двісті вісімдесят дві) гривень 00 копійок.
В іншій частині вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1413 (одна тисячі чотириста тринадцять) гривень 20 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції та 3349 (три тисячі триста сорок дев`ять) гривень 70 копійок за подання апеляційної скарги, а разом 4762 (чотири тисячі сімсот шістдесят дві) гривень 90 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                                                          А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                        С.М. Бойко
                                                                                                                       
С.М. Копняк