ПОСТАНОВА
Іменем України

06 грудня 2021 року 
Київ
справа №520/8745/19
адміністративне провадження № К/9901/11056/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,
суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №520/8745/19
за позовом Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут»
до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 ,
про визнання протиправним і скасування припису,
за касаційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2019 року (головуючий суддя: Котеньов О.Г.)
і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2020 року (головуючий суддя: Донець Л.О., судді: Бенедик А.П., Гуцал М.І.).
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут» (далі також - «Університет») пред`явив позов до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, у якому просив суд визнати протиправним і скасувати припис від 14 серпня 2019 року №04 про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних (регульованих) цін.
В обґрунтування позовних вимог Університет покликається на протиправність цього припису. Заперечує факт порушення законодавства з ціноутворення під час встановлення плати за проживання студентів у гуртожитку в канікулярний період 2016 року.
Стверджує, що загальна сума коштів, яку третя особа - ОСОБА_1 - сплатив за проживання у гуртожитку в липні-серпні 2016 року, відповідала вартості й вимогам, що встановлені наказами їхнього навчального закладу й актам міністерств.
З огляду на це позивач доводить, що спірний припис має бути скасований.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2019 року, яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2020 року, позов задоволено:
- визнано протиправним і скасовано припис відповідача від 14 серпня 2019 року №04;
- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Університету судовий збір у сумі: 1921 грн.
Суди виходили з того, що розмір плати за проживання студентів у гуртожитку Університету протягом навчального року 2015/2016 відповідав вимогам, встановленим Урядом і міністерствами України. Водночас суди встановили, що ордер на проживання ОСОБА_1 у гуртожитку закінчився 30 червня 2016 року й це пов`язано з організацією навчального процесу. На наступний навчальний рік ОСОБА_1 поселився у гуртожиток на підставі ордеру з терміном дії з 1 вересня 2016 року до 30 червня 2017 року.
Стосовно проживання ОСОБА_1 у гуртожитку в період літніх канікул 2016 року, суди виходили з того, що таке проживання не було пов`язане з навчальним процесом, тому конкретний розмір плати у канікулярний період Університет міг визначати сам.
Також суди з`ясували, що з 1 травня 2016 року позивач встановив ціну за проживання тимчасово поселених у гуртожиток у сумі: 507,64 грн за одне ліжко-місце і за проживання в гуртожитку у липні-серпні 2016 року ОСОБА_1 сплатив по 507,64 грн. У цьому контексті суди вказали, що проживання ОСОБА_1 у гуртожитку під час літніх канікул було здійснене за його особистим бажанням й кошти сплачувалися добровільно, що є свідченням його обізнаності й згоди з умовами проживання у вказаний період.
Одночасно з цим, суди дійшли висновку, що накази Університету щодо встановлення цін на проживання в гуртожитку відповідали законодавству, чинному на той час, а саме: наказу Міністерства освіти та науки, молоді та спорту України, Міністерства фінансів України, Міністерства охорони здоров`я України від 28 березня 2011 року №284/423/173 «Про встановлення граничного розміру плати за проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної форми власності», який містить відсилочну норму на приписи Порядку надання платних освітніх послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України 23 липня 2010 року №736/902/758.
Зрештою суди у своїх висновках опиралися на рішення Київського районного суду міста Харкова від 4 червня 2018 року у справі №640/13880/17, вказавши, що ним визначена правомірність встановлення розмірів плати за проживання у гуртожитку студентом ОСОБА_1 у період літніх канікул 2016 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву
У квітні 2020 року Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Підстави касаційного оскарження обґрунтовані покликанням на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України й відсутністю висновку Верховного Суду стосовно застосування у подібних правовідносинах норм права, які стосуються визначення розміру плати за проживання студента у гуртожитку в канікулярний період.
Скаржник наполягає на тому, що Порядок надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, який затверджений наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року №736/902/758, не регулює порядок надання платних послуг у період літніх канікул для студентів, які проходять навчання. 
Водночас скаржник стверджує, що розмір плати за проживання в студентському гуртожитку Університету є регульованим і держава визначила його граничний розмір - 40 відсотків розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії вищих навчальних закладів відповідного рівня акредитації. Проте в Університеті розмір цієї плати перевищував допустимий поріг і становив 61,53 відсотки розміру стипендії.
Також скаржник зауважує, що ОСОБА_1 був студентом денної форми навчання за державним замовленням у період з 1 вересня 2014 року до 26 червня 2018 року, тому проживання у гуртожитку в липні-серпні 2016 року було пов`язане із здобуттям вищої освіти в Університеті. У цьому контексті скаржник вказує на помилкове залишення судами без уваги тієї обставини, що Закон України «Про вищу освіту» не встановлює обмежень для студентів у праві на забезпечення гуртожитком у літній період.
На основі цього скаржник наполягає на помилковості висновків судів попередніх інстанцій, які констатували правомірність перевищення Університетом граничного розміру плати за проживання у студентському гуртожитку у період літніх канікул.
Крім цього, скаржник вважає помилковими висновків судів про необхідність врахування судового рішення у справі №640/13880/19. Наголошує на тому, що це рішення стосувалося спору між ОСОБА_1 й Університетом про стягнення безпідставно набутого майна, яке не впливає на законність проведеної перевірки щодо дотримання Університетом вимог до формування, встановлення й затвердження державних регульованих цін.
У відзиві на касаційну скаргу Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут» просить залишити її без задоволення, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін. Позивач повністю погоджується з мотивами судів щодо задоволення позову й скасування спірного припису. Наполягає на тому, що Університет мав право встановлювати розмір плати за проживання студентів у гуртожитку під час літніх канікул у 2016 році.
Третя особа: ОСОБА_1 - відзиву на касаційну скаргу не подав. Копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримав 8 вересня 2020 року.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Університет є вищим навчальним закладом IV акредитації.
ОСОБА_1 був студентом денної форми навчання й мешкав в одному з гуртожитків Університету.
За зверненням ОСОБА_1 й відповідно до наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 26 липня 2019 року №2185 й направлення на перевірку №2326 від 26 липня 2019 року, головні спеціалісти сектору контролю за регульованими цінами ОСОБА_2 й ОСОБА_3 провели позапланову перевірку Університету з питань дотримання порядку формування, встановлення та застосування державних регульованих цін і тарифів на проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної і комунальної форми власності, про що склали акт №2326.
Під час цієї перевірки було виявлено, що з 1 травня 2016 року Університет встановив плату за проживання студентів у гуртожитку в період літніх канікул (липень, серпень), яка перевищує граничний розмір, визначений пунктом спільного наказу Міністерства освіти та науки, молоді та спорту України, Міністерства фінансів України, Міністерства охорони здоров`я України від 28 березня 2011 року №284/423/173 «Про встановлення граничного розміру плати за проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної форми власності». 
Надалі з метою припинення порушень законодавства про захист прав споживачів Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області видало припис №04 від 14 серпня 2019 року про виконання Університетом законних вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних (регульованих) цін.
Цим приписом зобов`язано Університет: 
1) здійснити перерахунок плати за проживання у гуртожитку громадянину ОСОБА_1 за серпень 2016 року на суму: 355,28 грн;
2) формування, встановлення і застосування плати за проживання студентам та абітурієнтам Університету у період літніх канікул (липень, серпень) привести у відповідність до пункту 1 наказу Міністерства освіти і науки України, Міністерства фінансів України, Міністерства охорони здоров`я України від 28 березня 2011 року №284/423/173 «Про встановлення граничного розміру плати за проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної форми власності». 
Не погоджуючись з указаним приписом, Університет звернувся до суду з метою його оскарження.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Закон «Про ціни і ціноутворення» визначає основні засади цінової політики і регулює відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.
Згідно зі статтею 1 цього Закону терміни у ньому вживаються у такому значенні:
- формування ціни - механізм визначення рівня ціни товару; 
- встановлення ціни - затвердження (фіксація) рівня ціни; 
- застосування ціни - продаж (реалізація) товару за встановленою ціною; 
- товаром є продукція, роботи, послуги, матеріально-технічні ресурси, майнові та немайнові права, що підлягають продажу (реалізації).
Частиною першою статті 12 вказаного Закону обумовлено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку. Державні регульовані ціни можуть запроваджуватися на товари суб`єктів господарювання, які порушують вимоги законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідно до статті 13 зазначеного Закону державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом: 
1) установлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання: фіксованих цін; граничних цін; граничних рівнів торговельної надбавки (націнки) та постачальницько-збутової надбавки (постачальницької винагороди); граничних нормативів рентабельності; розміру постачальницької винагороди; розміру доплат, знижок (знижувальних коефіцієнтів); 
2) запровадження процедури декларування зміни ціни та/або реєстрації ціни.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 1996 №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)» Міністерству освіти і науки України, Міністерству охорони здоров`я України, іншим міністерствам та центральним органам виконавчої влади, до сфери управління яких належать навчально-виховні заклади, надано повноваження за погодженням з Мінфіном встановлювати граничний розмір плати за проживання в студентських гуртожитках.
Згідно з підпунктом 2 пункту 7 Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року №796, надання під час канікул вільних спеціально облаштованих приміщень гуртожитків для тимчасового проживання належить до платних послуг у сфері житлово-комунальних послуг.
Вказані платні послуги надаються державними та комунальними навчальними закладами відповідно до Порядку надання платних освітніх послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України 23 липня 2010 року №736/902/758.
У пункті 2.1 цього Порядку закріплено, що встановлення вартості платної послуги здійснюється на базі економічно обґрунтованих витрат, пов`язаних з її наданням; розмір плати за надання конкретної послуги визначається на підставі її вартості, що розраховується на весь строк її надання та у повному обсязі; навчальний заклад самостійно визначає калькуляційну одиницю за кожною платною послугою, щодо якої здійснюється розрахунок вартості.
Водночас пунктом 1 наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, Міністерства фінансів України, Міністерства охорони здоров`я України від 28 березня 2011 року №284/423/173 «Про встановлення граничного розміру плати за проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної форм власності» встановлено, що граничний розмір плати за проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної форм власності, що належать до сфери управління МОНмолодьспорту та МОЗ (далі - гуртожитки), з урахуванням ПДВ, встановленого згідно із законом, виходячи з нормативу 6 кв.м житлової площі (для новозбудованих гуртожитків - 8 кв.м житлової площі), не може перевищувати для студентів, абітурієнтів вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації - 40 відсотків розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії вищих навчальних закладів відповідного рівня акредитації.
Пунктом 2 вказаного наказу визначено, що конкретний розмір плати за проживання в гуртожитках встановлюється керівником вищого навчального закладу за погодженням з профспілковим комітетом студентів і розраховується відповідно до Порядку надання інших платних послуг державними та комунальними навчальними закладами, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23 липня 2010 року №736/902/758, виходячи з нормативу житлової площі на кожного мешканця, встановленого згідно з проектною документацією при будівництві гуртожитку, та розрахункового коефіцієнта загальної площі, що припадає на кожного мешканця гуртожитку.
Пунктом 1-5 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання стипендіального забезпечення» від 5 березня 2008 року №165 було встановлено з 1 вересня 2015 року розмір мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії для студентів вищих навчальних закладів III-IV рівня акредитації, які навчаються за освітньо-кваліфікаційним рівнем "бакалавр", "спеціаліст" або "магістр", у розмірі: 825 гривень на місяць.
За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 61 Закону України «Про вищу освіту» особами, які навчаються у вищих навчальних закладах, є здобувачі вищої освіти, до числа яких віднесено студентів - осіб, зарахованих до вищого навчального закладу з метою здобуття вищої освіти ступеня молодшого бакалавра, бакалавра чи магістра.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 62 Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у вищих навчальних закладах, мають право на забезпечення гуртожитком на строк навчання у порядку, встановленому законодавством. 
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року касаційне провадження у справі відкрито з метою перевірки доводів касаційної скарги, яка подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судам попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Предметом спору у цій справі є правомірність припису органу державного контролю щодо недотримання навчальним закладом порядку формування, встановлення і застосування державних регульованих цін (тарифів) на проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної форми власності.
У цьому спорі ключове правове питання полягає у тому, чи є вартість проживання у студентському гуртожитку для студентів державною регульованою ціною і, як наслідок, чи правомірно Університет визначив розмір плати за проживання у гуртожитку в канікулярний період 2016 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що після подання касаційної скарги й відкриття провадження у цій справі, Верховний Суд виклав висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Так, 21 липня 2021 року Верховний Суд ухвалив постанову у справі №520/9541/19 за позовом Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, за участю третьої особи: ОСОБА_4 , про визнання протиправними і скасування припису й рішення, провадження у якій було відкрите за касаційною скаргою Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року.
У вказаній справі Верховний Суд відхилив скаргу Університету й залишив без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року й відмовлено у задоволенні позовних вимог.
За аналогічного правового регулювання, яке маємо у цій справі, Верховний Суд у пункті 28 постанови від 21 липня 2021 року дійшов висновку, що вартість проживання у студентському гуртожитку для студентів є державною регульованою ціною, стосовно якої визначений граничний розмір - 40 відсотків розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії вищих навчальних закладів відповідного рівня акредитації.
Правовідносини у справі №520/9541/19 і справі, яка розглядається, є подібними, а відтак наведений висновок є релевантним до цієї справи. 
Зважаючи на це, колегія суддів констатує, що на час виникнення спірних правовідносин вартість проживання для студентів у студентських гуртожитках Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», який є вищим навчальним залом IV рівня акредитації, не могла перевищувати розміру: 330 грн на місяць (825 грн Ч 40%).
Як установили суди попередніх інстанцій, розмір, строки й порядок стягнення плати за проживання у гуртожитках на 2016 рік були визначені наказом Університету №65ОД від 8 лютого 2016 року «Про розмір строки та порядок стягнення плати за проживання у гуртожитках на 2016 рік».
Відповідно до додатку 12.2 до цього наказу, зі змінами, внесеними надалі наказом №260ОД від 25 травня 2016 року, кошторис собівартості 1 ліжко - місця на 2016 рік гуртожитку №13 складав: 507,64 грн.
На підставі ордеру №66-200/416 студент денної форми навчання ОСОБА_1 з 1 вересня 2015 року до 30 червня 2019 року проживав у гуртожитку АДРЕСА_1 .
Суди встановили, що ОСОБА_1 сплатив за два місяці проживання у гуртожитку за липень-серпень 2016 року по 507,64 грн.
За змістом правової позиції Університету, яку підтримали суди попередніх інстанцій, застосування такого тарифу для третьої особи пояснюється тим, що протягом липня-серпня 2016 року проживання ОСОБА_1 у студентському гуртожитку не було пов`язане з виконанням навчального плану, тому договір на проживання у гуртожитку на вказаний період укладався з ним на інших умовах, ніж передбачено ордером на вселення та договором на проживання, чинними з вересня 2015 року до липня 2016 року.
Колегія суддів Верховного Суду не може з цим погодитися й у цьому контексті звертає увагу на те, що наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства фінансів України, Міністерства охорони здоров`я України від 28 березня 2011 року №284/423/173 «Про встановлення граничного розміру плати за проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної форми власності» граничний розмір плати за проживання у студентських гуртожитках диференційований за категоріями осіб, які користуються вказаною платною послугою: для студентів, абітурієнтів вищих навчальних закладів I-IV рівнів акредитації - 40%; клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів - 40%; курсантів денної форми навчання, які перебувають на державному утриманні та отримують безоплатне харчування - 20%; курсантів, які отримують безоплатне одноразове харчування - 30%; студентів індустріально-педагогічних вищих навчальних закладів I-II рівнів акредитації, які навчаються за програмами підготовки майстрів виробничого навчання - 20%.
З огляду на це колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що застосування граничної ціни за проживання у студентських гуртожитках здійснюється за ознакою належності особи до певної категорії осіб, які здобувають вищу освіту (студентів, курсантів, аспірантів, докторантів тощо) і не залежить від періоду навчального процесу.
Наведеним спростовується висновок судів попередніх інстанцій про те, що граничним розміром обмежується виключно плата за проживання у студентському гуртожитку під час навчального процесу (з вересня до червня включно), адже вказаний висновок судів не випливає зі змісту наказу №284/423/173 від 28 березня 2011 року «Про встановлення граничного розміру плати за проживання в студентських гуртожитках вищих навчальних закладів державної та комунальної форми власності».
До цього ж, Суд звертає увагу на той істотний факт, що у період липня-серпня 2016 року ОСОБА_1 не втратив приналежності до категорії студентів Університету, для якої ціна за проживання у гуртожитку є регульованою.
Враховуючи, що нарахована студенту ОСОБА_1 плата за проживання у гуртожитку у канікулярний період перевищувала граничний розмір, встановлений пунктом 1 спільного наказу міністерств від 28 березня 2011 року №284/423/173, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про порушення Університетом вимог щодо встановлення і застосування державних регульованих цін та про правомірність спірного припису.
Водночас Суд вважає необґрунтованими посилання судів попередніх інстанцій на рішення Київського районного суду міста Харкова від 4 червня 2018 року у справі №640/13880/17 як на обставину, що підтверджує правомірність встановлення Університетом ціни на проживання для студентів у канікулярний період 2016 року.
Так, спір у вказаній справі виник за інакших фактичних обставин: між студентом-мешканцем гуртожитку й Університетом як надавачем послуг, а не за участю суб`єкта владних повноважень. 
Вказана справа мала інший предмет спору, позаяк стосувалася стягнення фізичною особою коштів з Університету, якому суд надав оцінку, виходячи з дотримання сторонами своїх договірних зобов`язань. Так, з урахуванням того, що Університет набув майно (грошові кошти) на підставі правочину, а дії позивача по оплаті проживання за гуртожиток у розмірі, передбаченому наказом ректора, свідчили про досягнення згоди по усім істотним умовам договору найму, місцевий загальний суд дійшов висновку, що кошти у сумі: 355,28 грн не є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, тому не можуть бути стягнуті з Університету на користь позивача.
Своєю чергою, у справі, яка розглядається, спір виник з приводу оскарження Університетом рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного у зв`язку з порушенням законодавства щодо регульованих цін, які перебувають під контролем держави, а не з приводу стягнення коштів на користь ОСОБА_1 . 
З огляду на викладене, обставини, які встановлені судом під час розгляду справи №640/13880/17, не можуть бути обов`язковими для їхнього беззастережного врахування адміністративним судом під час розгляду цієї справи.
Разом з цим, та обставина, що ОСОБА_1 була подана заява, яка вважається договором на проживання в гуртожитку на липень-серпень 2016 року, із погодженням умов проживання, і добровільно сплачено вартість проживання у гуртожитку з розрахунку: 507,64 грн на місяць, вказує лише на дотримання третьою особою своїх зобов`язань за договором з Університетом, укладеним у формі заяви про поселення в гуртожиток на липень-серпень 2016 року, однак не впливає на обов`язок дотримання Університетом законодавства про регульовані ціни.
Зважаючи на викладене, Суд констатує, що ключові доводи касаційної скарги спростовують висновки судів попередніх інстанцій і приймаються як обґрунтовані.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Частинами першою - третьою статті 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що ці судові рішення повинні бути скасовані з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.
З огляду на це касаційну скаргу належить задовольнити.
V. СУДОВІ ВИТРАТИ
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Разом з цим, відповідно до частини другої цієї ж статті КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Отже, правила розподілу судових витрат відрізняються залежно від суб`єктного складу осіб, які беруть участь у справі.
Відповідачу, який є суб`єктом владних повноважень, не компенсуються витрати, у тому числі пов`язані зі сплатою судового збору, крім зазначених витрат на доказування. Адже суб`єкт владних повноважень повинен нести усі ризики, пов`язані з прийняттям ним рішень, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності, у тому числі необхідність відстоювати правомірність своєї поведінки в адміністративному суді. Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних відносинах із владою.
Під час розгляду цієї справи відповідач не здійснював витрат, пов`язаних із залученням свідків чи проведенням судових експертиз. Натомість сплачені суми судового збору відповідачу як суб`єкту владних повноважень не можуть бути компенсовані.
Тому з огляду на положення статті 139 КАС України перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статями 139, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2020 року скасувати й ухвалити нову постанову.
Відмовити у задоволенні позову Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 , про визнання протиправним і скасування припису.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду