Ухвала
іменем України
13 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 682/196/21
провадження № 51-5735ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого судді              ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 20 вересня 2021 року щодо останнього, 
встановив:
За вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця п. Молодий Туд Оленинського району Тверської області Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК),
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 постановлено обчислювати з 17 травня 2021 року. Зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04 серпня 2020 року по 16 травня 2021 року включно.
Також за вироком вирішено цивільний позов потерпілої та долю речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_5 , 04 серпня 2020 року близько 22 год. 20 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зайшов у кімнату квартири АДРЕСА_2 , де в той час перебували його сестра ОСОБА_6 , її малолітній син ОСОБА_7 та співмешканець сестри ОСОБА_8 , і побачив як останній набирає із ампули у медичний шприц невідому йому речовину. Знаючи, що ОСОБА_8 вживає наркотичні засоби, ОСОБА_5 помилково вирішив, що той має намір зробити ін`єкцію наркотичної речовини для ОСОБА_6 , в зв`язку з чим вступив з ним у словесну суперечку, вимагаючи припинити його намір. Обурений діями ОСОБА_8 , який продовжував приготування речовини для ін`єкції, ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, перебуваючи у кімнаті вищевказаної квартири взяв із кухонної стільниці у праву руку кухонний ніж, підійшов до стоявшого біля столу ОСОБА_8 та з метою позбавлення життя останнього, умисно, цілеспрямовано з прикладанням сили наніс вістрям леза вказаного ножа один удар в ділянку розташування життєво важливих органів, а саме у передню частину грудної клітки ОСОБА_8 , заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки із пошкодженням правої легені, що викликало внутрішню кровотечу, від якої потерпілий помер на місці події через короткий проміжок часу.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 вересня 2021 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року без змін.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 ставить вимогу про зміну оскаржених судових рішень щодо засудженого ОСОБА_5 та перекваліфікацію його дій з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 цього Кодексу у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування вказує, що сукупність дій засудженого як до, так в момент вчинення кримінального правопорушення свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство.
Стверджує, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на порушення, допущені місцевим судом, належним чином не перевірив доводів, викладених у його апеляційній скарзі, та не дав вичерпної відповіді на них, чим порушив вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Мотиви Суду
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження. 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати 
та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому при розгляді касаційної скарги виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій. Отже правильність оцінки судами попередніх інстанції досліджених доказів з точки зору належності та достовірності касаційний суд не перевіряє з огляду на межі розгляду, встановлені ст. 433 цього Кодексу. 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Захисник у касаційній скарзі не оспорює висновків судів в частині оцінки належності і допустимості доказів та призначення засудженому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК.
Як вбачається з долученої копії вироку суду першої інстанції, відповідний висновок суд зробив на підставі ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства доказів, у тому числі показань самого засудженого ОСОБА_5 , який у судовому засіданні визнав вину частково; показань потерпілої ОСОБА_9 , а також показань інших свідків, зокрема ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; даних, що містяться у протоколах слідчих дій, зокрема огляду місця події та трупа від 05 серпня 2020 року з фото таблицями до нього, проведення слідчого експерименту із застосуванням відео зйомки за участю свідка ОСОБА_10 від 15 грудня 2020 року, проведення слідчого експерименту із застосуванням відео зйомки за участю засудженого ОСОБА_5 від 05 серпня 2020 року, протоколу про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій від 02 вересня 2020 року; висновків експертів 
№ 185 від 07 вересня 2020 року, № 239 від 20 жовтня 2020 року, № 15 від 18 січня 2021 року, № 231 від 19 серпня 2020 року, № 857 від 27 жовтня 2020 року,№ 590 від 24 листопада 2020 року які узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено з урахуванням приписів ст. 94 цього Кодексу.
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях засудженого ОСОБА_5 умислу на заподіяння смерті потерпілому, виходячи із сукупності всіх обставин кримінального провадження, показань засудженого, свідків, висновків експертиз, способу та знаряддя вчинення злочину, характеру і локалізації заподіяного потерпілому тілесного ушкодження, взаємовідносин між засудженим та потерпілим, його поведінки, яка передувала події злочину. Зокрема, серед іншого, врахував, що знаряддям злочину є кухонний ніж значних розмірів, довжина леза якого становить 20 см, довжина раневого каналу від ножового поранення 9-13 см, тілесне ушкодження для потерпілого нанесено у життєво важливий орган – праву легеню, смерть потерпілого настала на місці злочину через декілька хвилин після спричинення ножового поранення, що, на переконання суду, достатньо для доведення умислу ОСОБА_5 саме на вбивство потерпілого. При цьому суд врахував, що одного ножового поранення в даному випадку було достатньо для настання смерті потерпілого. 
Також суд надав критичну оцінку намаганням засудженого привести потерпілого до свідомості, зупинити кровотечу та провести штучне дихання, з огляду на встановлені фактичні обставини кримінального провадження, оскільки такі дії для кваліфікації дій як умисного вбивства вирішального значення не мають.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення – підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою; наводяться докази, що спростовують її доводи.
Усупереч твердженням захисника ОСОБА_4 у касаційній скарзі, з долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у його апеляційній скарзі та апеляційній скарзі засудженого, які є майже аналогічними доводам касаційної скарги захисника, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін. 
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, установлених районним судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв рішення.
Так, перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення засудженому занадто суворого покарання, а також невірної кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК, апеляційний суд спростував їх, обґрунтувавши своє рішення на підставі оцінки дотримання місцевим судом правил оцінки сукупності доказів, досліджених під час судового слідства. 
Суд апеляційної інстанції обґрунтував наявність в діях засудженого умислу на спричинення смерті та спростував доводи апеляційних скарг щодо відсутності такого умислу наголосивши, що одного ножового поранення в даному випадку було достатньо для настання смерті потерпілого. Намагання засудженого привести потерпілого до свідомості, зупинити кровотечу, проведення штучного дихання, з огляду на характер його дій, знаряддя вчинення злочину, характер та локалізацію тілесного ушкодження, його тяжкість, настання смерті на місці події, розцінив як усвідомлення засудженим наслідків скоєного злочину, що і зумовило його дії після спричинення ножового ураження. Констатував, що ОСОБА_5 усвідомлював можливість заподіяння смерті потерпілому, бо завдавав удар в життєво важливий орган, припинення функціонування якого неодмінно призведе до смерті. 
Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та доходить переконання, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_5 ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого злочину, то колегія суддів виходить з такого.
Умисне вбивство (ч. 1 ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у виді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками. Суб`єктивна сторона умисного вбивства характеризується виною у формі умислу, тобто при вчиненні умисного вбивства винний усвідомлює, що своїми діями посягає на життя іншої особи та бажає заподіяти їй смерть (прямий умисел) або свідомо допускає настання смерті. 
Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. При встановленні форми та виду вини, суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує спосіб, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. 
Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини. При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні. 
При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю. 
За частиною 2 ст.121 КК кваліфікуються дії винуватого якщо до наслідку у вигляді смерті потерпілого встановлено необережну вину у виді злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості. Тобто із суб`єктивної сторони умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого характеризується змішаною виною. Змішана (складена або складна) форма вини являє собою різне психічне ставлення особи у формі умислу та необережності до різних об`єктивних ознак одного й того самого кримінального правопорушення, де щодо діяння (тяжкого тілесного ушкодження) має місце прямий чи непрямий умисел, а щодо наслідку у вигляді смерті потерпілого – злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість. 
Умисне завдання ножем (колюче-ріжучим предметом) удару у ділянку тіла, де розташовано життєво важливі органи, та їх ушкодження, внаслідок чого настала смерть, свідчить про умисел особи на вбивство, і такі дії кваліфікуються за ч. 1 ст. 115 КК, а не як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть.
У даному кримінальному провадженні суд установив, і це не заперечується у поданій касаційній скарзі, що ОСОБА_5 умисно, цілеспрямовано з прикладанням сили завдав удару вістрям леза кухонного ножа в передню частину грудної клітки ОСОБА_8 , заподіявши йому проникаюче колото-різане поранення грудної клітини із пошкодженням правої легені, що викликало внутрішню кровотечу, від якої потерпілий помер на місці події за короткий проміжок часу. 
Усвідомлене застосування такого способу вчинення злочину як фізичне насильство щодо конкретного потерпілого, завжди пов`язане з усвідомленням і наслідків його використання. Оцінка сукупності доказів, досліджених судом в кримінальному проваджені, свідчить про те, що засуджений усвідомлював, що його дія може спричинити конкретний суспільно-небезпечний наслідок, і тим самим передбачав розвиток причинного зв`язку між діянням та його можливим наслідком та його настання. 
Причинний зв`язок між зазначеним діянням та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_8 підтверджується висновком експерта № 185 від 07 вересня 2020 року, за яким при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 виявлено проникаюче поранення грудної клітки з ушкодженням правої легені, яке виникло від ударної травмуючої дії односторонньо-гострого колючо-ріжучого предмета, яким міг бути ніж, незадовго до смерті або в момент настання такої, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечне для життя в момент спричинення, а в даному випадку, що призвело до смерті і є в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, а також додатковим висновком експерта № 239 від 20 жовтня 2020 року, згідно якого виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження, що перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку із його смертю, могли бути спричинені при нанесенні йому удару лезом кухонного ножа, якого виявлено та вилучено під час огляду місця події та трупа. 
Суди правильно виходили з того, що з’ясування змісту та спрямованості умислу не може ґрунтуватися виключно на висновку судово-медичного експерта, оскільки той містить лише медичну оцінку наслідків протиправного діяння і саме в такому розумінні він отримав оцінку судами стосовно вирішення питання про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого злочину та юридичної оцінки інкримінованого кримінального правопорушення. 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про кваліфікацію дій засудженого. За встановлених обставин суспільно небезпечне діяння ОСОБА_5 обґрунтовано отримало юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 115 КК. 
Засуджений діяв з умислом на вбивство, а тому тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, можливість відвернути настання наслідків у разі своєчасного надання медичної допомоги, для кваліфікації вчиненого як умисного вбивства значення не має. Доводи захисника у касаційній скарзі про відсутність у засудженого умислу на вбивство та необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. 
За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення засудженого до своїх дій і спричинених наслідків виявляється не у формі умисного заподіяння потерпілому смерті, а в іншій формі вини.
За ч. 3 ст. 25 КК необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. Про обґрунтування такого психічного ставлення до наслідків, спричинених засудженим, в касаційній скарзі не йдеться, а за змістом оскаржених судових рішень, підстав до визнання його злочинною недбалістю колегія суддів не має.
Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (ч. 2 ст. 25 КК).
Водночас передбачення винуватим суспільно-небезпечних наслідків в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність  у засудженого (в момент вчинення діяння) обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку, відвернути настання наслідків.
Безпідставними в обґрунтування доводів касаційної скарги є посилання на висновки експерта № 185 від 07 вересня 2020 року та № 15 від 18 жовтня 2020 року щодо зусилля, яке засуджений застосував при нанесенні потерпілому удару ножем, проміжку часу до настання смерті та потенційної можливості врятувати потерпілому життя за умови надання відповідної допомоги. 
Указані вище висновки експертів були предметом перегляду суду апеляційної інстанції за доводами, аналогічними доводам касаційної скарги, який належним чином їх перевірив, з урахуванням приписів ст. 94 КПК, за результатом чого вмотивовано спростував твердження сторони захисту.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 , за змістом оскаржених судових рішень та доводів касаційної скарги, судами першої та апеляційної інстанції допущено не було. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 20 вересня 2021 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                  ОСОБА_3