Справа № 426/11154/20 
Провадження № 22-ц/810/933/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2021 року  м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Кострицького В.В.,
суддів: Луганської В.М., Назарової М.В.,
за участю секретаря 
судового засідання Сінько А.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідач – ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Міловського районного суду Луганської області від 29 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Шовкуна В.О. в смт. Мілове Луганської області,
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Луганський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Міловський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про звільнення майна з-під арешту,

                                              в с т а н о в и в: 
Короткий зміст позовних вимог
До суду звернувся представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Будник Микола Володимирович з позовом у якому просить скасувати записи про обтяження майна, що належить на праві власності позивачці, внесених в рамках проведення виконавчих дій по виконавчому провадженні, а саме: номер запису про обтяження 1135206 від 31.05.2013 р.; номер запису про обтяження 1121845 від 30.05.2013 р.; номер запису про обтяження 1120647 від 30.05.2013 р.; номер запису про обтяження 1119328 від 30.05.2013 р.; номер запису про обтяження 1118491 від 30.05.2013 р.; номер запису про обтяження 1117394 від 30.05.2013 р.. 
В обґрунтування позову зазначено, що в провадженні Ленінського районного суду м. Луганська Луганської області знаходилась справа № 437/4089/13-ц, за її позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Так, 17.05.2013 р. ОСОБА_3 було подано зустрічний позов про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та заяву про забезпечення позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Луганська від 17.05.2013 р. було накладено арешт та заборону здійснювати відчуження майна, яке є спільно нажитим майном подружжя, а саме на: будівлю магазину з господарською прибудовою, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для обслуговування магазину, яка розташована: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку для ведення підприємницької діяльності, яка розташована: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 . Арешт було накладено в рамках проведення виконавчих дій по ВП № 38215483, яке перебувало у провадженні ВДВС Міловського районного управління юстиції Луганської області, та ВП № 38204736, яке перебувало у провадженні Ленінського ВДВС Луганського міського управління юстиції. Обтяження були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На даний час майно знаходиться під арештом та не розподілено між подружжям. Цивільна справа № 437/4089/13-ц залишилась у приміщенні Ленінського районного суду м. Луганська, а місто Луганськ знаходиться на непідконтрольній території України. На даний час з відповідачем досягнута домовленість про добровільний поділ майна у позасудовому порядку в ідеальних долях. Але, поділ здійснити неможливо у зв`язку з накладенням арешту. У задоволенні заяви про відновлення втраченого провадження Сватівським районним судом Луганської області було відмовлено, у зв`язку з неможливістю його відновлення. Оскільки рішення у справі № 437/4089/13-ц про розірвання шлюбу та зустрічним позовом не прийнято, матеріали справи втрачені, а відновити його неможливо, змушена звернутися до суду з даним позовом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 29 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  відмовлено.
Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що власником майна, на яке накладено арешт згідно ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 17.05.2013 р. у справі № 437/4089/13, є ОСОБА_1 . У зв`язку з початком антитерористичної операції, розгляд справи № 437/4089/13 Ленінським районним судом м. Луганська не завершено. Матеріали справи залишились на тимчасово непідконтрольній території, а саме у м. Луганськ. Відновити вказане провадження не вдалося у зв`язку з недостатністю зібраних матеріалів. Встановити підстави та обставини, за наявності яких суд дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, суд не має можливості. Позивачкою у позові також їх не наведено. До того ж Відповідач ОСОБА_3 , за заявою якого й було накладено арешт на майно, у судове засідання не з`явився, відзиву чи пояснень з цього приводу суду на надав. Таким чином, Позивачкою не доведено, що на даний час відсутні обставини, які стали підставою для накладення арешту на майно, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з таким рішенням  ОСОБА_1  02 грудня 2021 року звернулась з апеляційною скаргою до Луганського апеляційного суду, відповідно до якої просить Міловського районного суду Луганської області Шовкуна В.О. по справі №426/11154/20 від 29.09.2021 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Луганський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) та Міловський районний відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про звільнення майна з-під арешту, та винести нове рішення по справі, яким мої позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.
Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник виходив з того, що позивач є власником наступного нерухомого майна, а саме: -будівля магазину з господарською прибудовою, яка прилягає до магазину, загальною площею 274 кв.м., яка складається із: будівлі магазину «літ. А-1», прибудови «літ. а», прибудови «літ. а-1», літнього торговельного павільону «літ.В», уборної «літ.У», воріт №1, забору№2 та хвіртки №3, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; -земельна ділянка площею 94 кв.м. для обслуговування магазину, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; -земельна ділянка площею 97 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; -земельна ділянка площею 300 кв.м. для ведення підприємницької діяльності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; -квартира АДРЕСА_2 . Вказана обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №238379641 від 22.12.2020 року. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З ч.1 ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї- ?1 с)52 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № № 19620/05, 41487/05, 17613/08 и 19316/08) від 05.03.2019 року, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння майном). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Скаржник вважає, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Відмовляючи в задоволенні моїх позовних вимог щодо звільнення майна з-під арешту, суд виніс неправомірне рішення та фактично позбавив мене права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Арешт та заборона відчуження належного майна позивачки були накладені в рамках проведення виконавчих дій по ВП №38215483, яке перебувало в провадженні Відділу державної виконавчої служби Міловського районного управління юстиції Луганської області, та в рамках проведення виконавчих дій по ВП №38204736, яке перебувало в провадженні Ленінського відділу державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції. Крім того, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.05.2013 року по ВП №38215483 відповідні обтяження були зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно відповідних Витягів №№4171078, 4166145, 4162761, 4158853, 4175599 від 30.05.2013 року. Оскільки за період часу з 2013 по 2014 рік Ленінським районним судом м. Луганська по справі №437/4089/13-ц не було винесено рішення по справі, спільно нажите майно знаходиться під арештом і не розподілене між подружжям. Цивільна справа №437/4089/13- ц залишилась у приміщенні Ленінського районного суду м. Луганська та не була передана для подальшого розгляду до органів судової влади України. На даний час м. Луганськ знаходиться на непідконтрольній українській владі території. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085- р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Луганськ. Згідно розпорядження Вищого спеціалізованого суду України від 02.09.2014 року №27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ», до територіальної підсудності Сватівського районного суду Луганської області відносяться справи, підсудні Ленінському районному суду м. Луганська. Оскільки позивач з травня 2013 року по теперішній час позбавлена права розпорядження належним мені майном, жодних дій зі сторони мого колишнього чоловіка та ініціатора застосування заходів забезпечення позову ОСОБА_3 , направлених на поділ майна не проводиться, виникла необхідність відновлення втраченого судового провадження №437/4089/13-ц в частині, достатній для перегляду ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 17.05.2013 року по справі №437/4089/13-ц про забезпечення позову. 30.11.2020 року позивач звернулась до Сватівського районного суду Луганської області з заявою про відновлення втраченого судового провадження №437/4089/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна в частині, достатній для перегляду ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 17.05.2013 року по справі №437/4089/13-ц про забезпечення позову. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 16.12.2020 року по справі №437/4089/13-ц позивачу було відмовлено у задоволенні заяви в зв`язку з неможливістю відновлення втраченого судового провадження. Згідно наявної в матеріалах справи відповіді №437/4089/13-ц/13672/2020 від року в.о. керівника апарату Сватівського районного суду Луганської області О.В. Крива, цивільна справа № 437/4089/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна до Сватівського районного суду Луганської області не передавалась. Згідно наявної в Сватівському районному суді Луганської області копії бази АСДС Д-3 Ленінського районного суду м. Луганська, відомості щодо рішення по вищевказаній цивільній справі відсутні, натомість містяться ряд процесуальних документів: ухвала про прийняття зустрічного позову від 17.05.2013, ухвала про залишення без розгляду позовної заяви від 05.06.2013, ухвала про призначення судової товарознавчої експертизи від 25.06.2013 року. Крім того, згідно вказаної відповіді вказано, що в копії бази даних документообігу Ленінського районного суду м. Луганська знаходиться ухвала про забезпечення позову від 17.05.2013 року, але даний документ перебуває в статусі «проект» та не підписаний електронно-цифровим підписом. Таким чином, позивач вважає, що нею були використані всі можливі заходи щодо вирішення питання скасування заходів забезпечення позову в рамках цивільної справи №437/4089/13-ц. Оскільки на даний час рішення по справі №437/4089/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та зустрічним позовом про поділ майна не прийнято, матеріали справи втрачені, відновити втрачене судове провадження не представляється можливим, наявність записів про обтяження належного мені нерухомого майна позбавляє мене права вільно розпоряджатися належним мені майном і єдиним способом захисту моїх прав як власника є судове рішення про звільнення майна з-під арешту. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.Також скаржник зауважує на практику Європейського суду з прав людини, який наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Суд першої інстанції на думку скаржника при винесенні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо звільнення майна з-під арешту, належного їй на праві приватної власності вказані обставини не дослідив та виніс неправомірне рішення.
Позиція інших учасників справи
Відзиву на апеляцйійну скаргу у встановлений строк на адресу Луганського апеляційного суду не надходило, що не заважає розгляду справи відповідно до положень ст.360 ЦПК України.
Явка сторін
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, заяв, клопотань, щодо відкладення розгляду справи не надходили. Представник ОСОБА_1 адвокат Будник Микола Володимирович у судовому засіданні не прийняв участь у режимі відеоконференції у зв`язку з неможливістю з його сторони приєднатися до зв`язку.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Відповідно до копії паспорту ОСОБА_4 , вона є громадянкою України. (а.с.7)
Згідно копії рішення Міловського районного суду Луганської області від 11.03.2016 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , розірвано. Після розірвання шлюбу Позивачці ОСОБА_5 залишено прізвище « ОСОБА_6 ». (а.с. 8)
Відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження (ВП № 38215483),винесеної старшим державним виконавцем ВДВС Міловського районного управління юстиції Луганської області Літвіненко О.В., у зв`язку з накладенням арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_5 , а саме: будівлю магазину з господарською прибудовою, земельну ділянку площею 94 кв.м. для обслуговування магазину, земельну ділянку площею 97 кв.м., земельну ділянку площею 300 кв.м., та квартиру АДРЕСА_2 , та реєстрацією відповідних обтяжень (крім земельної ділянки площею 97 кв.м. ) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, виконавче провадження з примусового виконання Ухвали Ленінського районного суду м. Луганська, справа № 437/4089/13, про накладення арешту на нерухоме майно, закінчено. (а.с.9-10)
Згідно копії постанови старшого державного виконавця Ленінського ВДВС Луганського міського управління юстиції Халєфова Д.З., про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП № 38204736), на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Луганська, справа № 437/4089/13, про накладення арешту на нерухоме майно, на квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт. (а.с. 11-12)
Згідно копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію обтяження, сформованих 30.05.2013 року, до реєстру внесено записи про арешт нерухомого майна належного ОСОБА_5 , а саме: будівлі магазину з господарчою прибудовою ( АДРЕСА_1 ); земельної ділянки для обслуговування магазину ( АДРЕСА_1 ); земельної ділянки для обслуговування магазину ( АДРЕСА_1 ); земельної ділянки для ведення підприємницької діяльності ( АДРЕСА_1 ); квартири ( АДРЕСА_3 ). (а.с.12-21)
Вищевказане підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. (а.с.25-34)
Відповідно копії ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 16.12.2020 року, справа № 437/4089/13-ц, у задоволенні заяви представника заявника, адвоката Будника М.В. про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі № 437/4089/13-ц за цивільним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна, відмовлено. Ухвала мотивована недостатністю зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого провадження. (а.с.22-23) 
З копії листа в.о. керівника апарату Сватівського районного суду О.В.Кривої від 07.12.2020 р. слід, що цивільна справа № 437/4089/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна з Ленінського районного суду м. Луганська до Сватівського районного суду не передавалась. У базі даних документообігу Ленінського районного суду м. Луганська по вказаній справі знаходяться документи, які підписані електронно-цифровим підписом, а саме: ухвала про прийняття зустрічної позовної заяви від 17.05.2013 р, ухвала про залишення без розгляду позовної заяви від 06.06.2013 р., ухвала про призначення товарознавчої експертизи від 25.06.2013 р.. А також документи, які не підписані електронно – цифровим підписом, це – ухвала про надання строку для примирення від 17.04.2013 р., ухвала забезпечення позову від 17.05.2013 р, ухвала про відмову у задоволенні заяви про залишення без розгляду від 05.06.2013 р., ухвала про відновлення провадження від 11.11.2013 р., ухвала про задоволення клопотання експерта від 28.11.2013 р., ухвала про виправлення описки від 28.11.2013 р., ухвала про призначення судової товарознавчої експертизи від 17. 02.2014 р.. (а.с.24).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 59 закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Так, судом було встановлено, що власником майна, на яке накладено арешт згідно ухвали Ленінського районного суду м. Луганська від 17.05.2013 р. у справі № 437/4089/13, є ОСОБА_1 . 
У зв`язку з початком антитерористичної операції, розгляд справи № 437/4089/13 Ленінським районним судом м. Луганська не завершено. Матеріали справи залишились на тимчасово непідконтрольній території, а саме у м. Луганськ. Відновити вказане провадження не вдалося у зв`язку з недостатністю зібраних матеріалів. 
Судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що встановити підстави та обставини, за наявності яких суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Позивачкою у позові також їх не наведено. 
Також судова колегія виходячи з принципу об`єктивності зазначає, що відповідач ОСОБА_3 , за заявою якого й було накладено арешт на майно, у судові засідання не з`являвся як і в суді першої інстанції, так і в апеляційній , відзиву чи пояснень з цього приводу суду також під час апеляційного розгляду не надав. Таким чином, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що позивачкою не доведено, що на даний час відсутні обставини, які стали підставою для накладення арешту на майно, у зв`язку з чим судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги є викладенням підстав позову , однак не містять критики судового рішення з посиланням на діючи норми законодавства України які суд порушив. В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Позивач не позбавлена права в подальшому на звернення до суду з відповідним позовом за наявності доказів які належним чином обгрунтовують її позовні вимоги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін                   
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Міловського районного суду Луганської області від 29 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.

Головуючий 

Судді