Постанова 
Іменем України
 
09 листопада 2021 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/10927/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва
 
від 26 березня 2021 року 
 
у цивільній справі №752/15367/15-ц Голосіївського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 
 
про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя, виселення та вселення,
 
                                                             В С Т А Н О В И В:
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду              м. Києва з вищевказаним позовом, уточненим в подальшому. 
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з травня 2007 року вона разом з             ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство до грудня 2012 року, а 21.12.2012 зареєстрували шлюб. Факт їх спільного проживання підтверджується багаточисельними спільними фотографіями, сумісними поїздками на відпочинок закордон, чеками на доставку товарів на адреси спільного проживання, чеками на ремонтні роботи у квартирі, а також може бути підтверджений свідками.
Вказувала, що в квітні 2007 року вона познайомилися з ОСОБА_2 , а через пару місяців вони почали проживати разом і вести спільне господарство у квартирі, яку орендував відповідач за адресою: АДРЕСА_1 .
Також вказувала, що їй було відомо про те, що відповідач виплачував розстрочку за квартиру в новобудові по АДРЕСА_2 , а у зв`язку з нестачею коштів її мати оплатила останній платіж по розстрочці в сумі 16 000,00 грн. Вона з відповідачем, а іноді з друзями кожного року разом подорожували закордон, в тому числі в Ізраїль до рідних ОСОБА_2 . Вели спільний бізнес. Для розвитку бізнесу вони за пропозицією власника будинку АДРЕСА_2 придбали два нежитлових приміщення на технічному поверсі, які в подальшому на підставі рішення суду були визнані житловими. В червні 2012 року на квартири АДРЕСА_5 були виготовлені технічні паспорти, а для проведення ремонту в цих квартирах була продана квартира №131 в цьому ж будинку та автомобіль Тойота. А з кінця 2012 року по кінець 2013 року вона особисто займалась ремонтом в квартирі №298 , вкладала в ремонт особисті кошти, отримані від ведення власного бізнесу. 
Вважала, що право власності на квартиру АДРЕСА_5 відповідач навмисно не реєстрував, здійснив дії з реєстрації лише після розірвання шлюбу.
В серпні 2014 року відносини між нею та ОСОБА_2 погіршилися і останній виселив її з квартири шляхом зміни замків від вхідних дверей. 
Зауважила, що на момент розірвання шлюбу спільне майно їх сім`ї складалося з наступних об`єктів: квартир АДРЕСА_5 ; автомобілі: Daewoo Lanos Pick Up, Toyota Hi Ace, Nissan Juke ; багаточисельної аудіо та відеотехніки.
Позивачка, посилаючись на те, що з травня 2007 року по грудень 2012 року без реєстрації шлюбу проживала з ОСОБА_2 , вела спільне господарство, придбавала майно, то квартири АДРЕСА_5 є спільним сумісним майном подружжя, у зв`язку з його придбанням за рахунок спільних коштів, а також на те, що ремонтні роботи в квартирі №298 були проведені за її кошти та кошти її родини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:
встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу                 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 травня 2007 року по 21 грудня 2012 року;
встановити факт перебування квартири АДРЕСА_5 у спільній сумісній власності сторін;
здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши їй - ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 ;
автомобіль Nissan Juke;
люстру вітражну, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_5 ;
майно, що згідно акту опису й арешту майна №1782/2 від 09.02.2016 знаходиться в квартирі АДРЕСА_4 ;
визнати за нею право власності (в порядку виділення частки із спільної сумісної власності) на квартиру АДРЕСА_4 ;
вселити її до квартири квартиру №298 в будинку №22 по вул. Саперно-Слобідській у м. Києві , а ОСОБА_2 виселити з цієї квартири.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; суд неповно з`ясував фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки не врахував, що на підтвердження факту проживання сторін окрім чисельних фотографій, зроблених під час спільного проживання, було долучено копії паспортів для виїзду закордон, що підтверджує факт спільного проживання сторін. 
 
Суд також не врахував, що факт спільного проживання сторін підтвердили свідки, що відображено в журналах судових засідань, але не надано жодної оцінки цим доказам в рішенні суду, зокрема не зазначено мотиви відхилення такого доказу.
 
Суд залишив поза увагою, що в судовому засіданні, яке відбулося 16.03.2016 відповідач особисто визнав позов в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і визнав період проживання з 01.05.2007 по 21.12.2012. Однак, про дані обставини суд не зазначив в оскаржуваному рішенні, як і не зазначив повністю доводи, викладені відповідачем у своїх запереченнях від 23.02.2017, де останній посилався на те, що він у 2007 році брав у борг 240 000,00 доларів США та витрачав їх на потреби їх із позивачкою родини. Натомість, суд зазначив у рішенні виключно заперечення, подані відповідачем 27.09.2016, де зазначено, що до кінця 2010 року останній начебто проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 . Проте, належних доказів на підтвердження цієї обставини відповідачем надано не було.
 
Зауважила, що суд відмовив у задоволенні заяви відповідача про допит свідка                ОСОБА_3 з тих підстав, що позов в частині проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2007 року до дати офіційного одруження ОСОБА_2 вже було визнано відповідачем.
 
Вважала, що з огляду на викладене, висновки суду, зроблені на підставі заперечень відповідача від 27.09.2016, щодо проживання відповідача з іншою жінкою йдуть врозріз із визнанням відповідачем в судовому засіданні позову в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю у період з 01.05.2007 по 21.12.2021.
 
Вказувала, що є необґрунтованими твердження суду про те, що позивачем не надано доказів перебування кожної із сторін у зареєстрованому шлюбі у період з 01.05.2007 по 21.12.2012, оскільки про такі обставини відповідач не заявляв.
 
В оскаржуваному рішенні судом не надано правової оцінки доказам, які підтверджують, що за період проживання сторін квартири АДРЕСА_5 значно збільшилися у вартості та безпідставно не застосовано положення ч. 1 ст. 62 СК України, якою передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Зазначила, що єдиною підставою для віднесення спірних квартир до особистої власності відповідача, наведеною судом у рішенні, є наявність судового рішення у справі №2601/14684/12 від 22.04.2013. Проте, суд не врахував, що предметом доказування у справі №2601/14684/12 була придатність спірних приміщень для постійного проживання в них, а не дата підписання договору. Додала, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2016 їй було відмовлено у відкритті апеляційного провадження по перегляду вказаного судового рішення з тих підстав, що джерело коштів на придбання квартир №298 та №299 не було предметом доказування в рамках спору, а тому не досліджувалося судом.
 
На думку позивачки, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що спірні квартири є особистою власністю відповідача.
 
За наведених обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2021 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив. У відзиві, посилаючись на те, що судом правильно встановлено обставини справи, надано належну оцінку всім доказам, в тому числі показам свідків, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.
 
Позивачка та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених в ній. 
 
Позивачка пояснила суду, що з травня 2007 року вони разом з ОСОБА_2 проживали в орендованій ним квартирі, вели спільне господарство та спільний бізнес. За пропозицією відповідача для ведення спільного бізнесу вона оформила на себе ФОП. Зокрема, вона займалася автоматизованими системами управління в квартирі та ремонтами квартир, будинків. Зазначала, що під час шлюбу орендувала іншу квартиру.
 
Відповідач та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
 
Відповідач пояснив суду, що він дійсно проживав разом з ОСОБА_6 , але не як сім`я, вони не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. У них був лише спільний бізнес, а саме він займався установками "домашніх кінотеатрів"; позивачка оформила на себе ФОП для ведення бізнесу. Вони разом подорожували як вдвох, так і в компанії друзів та співробітників по бізнесу. Додав, що до укладення шлюбу разом почали проживати з 2011 року.
                                                                                                                                                         
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.12.2012  по 25.11.2014.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.04.2013 задоволено позов ОСОБА_2 до ТОВ Експериментальна будівельна фірма «ПСП», треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві, КП «Житло-Сервіс»,                          КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна» та визнано право власності ОСОБА_2 на квартири АДРЕСА_5 . Судом у даному рішенні встановлено, що 09.09.2005 між ОСОБА_2 та ТОВ Експериментальна будівельна фірма «ПСП» укладено Договір №0099-1/05 про пайову участь у будівництві житлового будинку, відповідно до якого позивач мав отримати у власність квартиру, за умов повного інвестування 400 м.кв. у житловому будинку по АДРЕСА_2 . Відповідно до умов договору ОСОБА_2 сплачено 365 260 гривень, що підтверджується довідками від 01.01.2010 та актами приймання-передачі від 26.12.2007, згідно яких ОСОБА_2 передано збудовані квартири-студії №298 та №299. 
Предметом заявлених позивачем вимог у справі, яка переглядається, є встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2007 року до 21.12.2012, визнання майна набутого у цей період спільною сумісною власністю сторін та здійснення поділу такого майна між сторонами, виселення відповідача із спірної квартири та вселення до неї позивачки.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Саме такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19).
Аналогічний правовий висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17.
Положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що з травня 2007 року по 21.12.2021 вона разом з ОСОБА_2 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується їхніми спільними фотографіями, сумісними поїздками на відпочинок закордон, чеками на доставку товарів на адреси їх спільного проживання та чеками на ремонтні роботи у квартирі. Також вказувала, що з відповідачем вона познайомилася у квітні 2007 року та через два місяці вони почали проживати разом у орендованій ним квартирі і вести спільне господарства.
Зауважила, що факт їх спільного з відповідачем проживання також підтверджується тим, що її мати виплатила останній платіж в сумі 16 000,00 грн за квартиру, яку придбав                ОСОБА_2 у розстрочку в новобудові по АДРЕСА_2 ; вели спільний бізнес, для розвитку якого вона оформила на себе ФОП. Вони придбали два нежитлових приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , які в подальшому були визнані житловими і в червні 2012 року на квартири №298 та №299 були виготовлені технічні паспорти. У період з кінця 2012 року по кінець 2013 року вона особисто займалася ремонтом в квартирі №298 , вкладала особисті кошти в ремонт, отримані від ведення власного бізнесу, внаслідок чого квартира значно збільшилася у вартості.
Ухвалюючи рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в силу положень ст. 89 ЦПК України повно та об`єктивно надав оцінку зібраним у справі доказам, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , у період з травня 2007 року по 21.12.2012. 
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, колегія суддів враховує наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 до позовної заяви долучила наступні докази:
- копія технічного паспорту на нежитлове приміщення №299 станом на 09.09.2008 (т. 1,                а.с. 20-23);
- копія технічного паспорту на нежитлове приміщення №299 станом на 04.06.2012, з урахуванням перепланувань (т.1, а.с. 24-30);
- копія технічного паспорту на нежитлове приміщення №298 станом на 09.09.2008 (т. 1,              а.с. 31-34);
- копія технічного паспорту на нежитлове приміщення №299 станом на 04.06.2012, з урахуванням перепланувань (т.1, а.с. 35-41);
- копія договору позики, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 від 28.01.2010, за умовами  якого ОСОБА_2 отримав у борг 326 025,00 грн, що на момент укладення договору становило 40 250 доларів США, з поверненням коштів черговими платежами до 28 квітня 2010 (т. 1, а.с. 42-44 );
- копія технічного паспорту на автомобіль Mazda CX-7, зареєстрований за ОСОБА_2 , дата реєстрації нерозбірлива (т. 1, а.с. 45);
- копія свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.11.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 46);
- копії фотокарток (т. 1, а.с. 80-86);
-  роздруківки по операціям за період з 01.01.2010 по 06.07.2011  та за період з 17.06.2011 по 28.02.2013 (т. 1, а.с. 87-89, 89-92);
- копія закордонного паспорту ОСОБА_2 з відмітками про перетинання кордону: Ізраїль 03.10.2005-16.10.2005, 23.06.2006-26.03.2006, 04.11.2006-09.11.2006, 08.05.2008-12.05.2008, 01.05.2009-10.05.2009; Єгипет без відомостей про дату; Індія 14.01.2008-28-01.2008, 12.02.2010; Угорщина 29.06.11-03.07.11 (т. 1, а.с. 93-97);
- копія закордонного паспорту ОСОБА_1 з відмітками про перетинання кордону.
Колегія суддів вважає, що долучені ОСОБА_1 до позовної заяви докази не доводять факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з огляду на таке.
Зокрема, що стосується копій технічних паспортів на квартири АДРЕСА_5 , то наявність цих документів у позивачки не вказує на те, що сторони проживали однією сім`ю як чоловік та жінка, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а відтак не доводять відносин, притаманних подружжю.
Надана копія договору позики, укладеного 28.01.2010 між ОСОБА_7 та                    ОСОБА_2 про отримання останнім в борг 326 025,00 грн теж не доводить факту, що сторони проживали однією сім`ю як чоловік та жінка, вели спільне господарство. З даного договору вбачається, що в рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 передав позикодавцю в іпотеку квартиру №131 , у зв`язку з чим було укладено договір іпотеки від 28.01.2010. Водночас, договір позики не містить відомостей, що він укладався ОСОБА_2 в інтересах сім`ї чи для ведення спільного бізнесу з ОСОБА_1 .
 Відтак, є необґрунтованими доводи позивачки, що кошти отримані відповідачем в борг за договором від 28.01.2010 були взяті для ведення спільного сімейного бізнесу сторін і погашені спільними коштами.
Отже, наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 позикових відносин, які виникли в січні 2010 року не вказує на те, що ОСОБА_1 та відповідач у період з травня 2007 по 21.12.2012 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка.
Також такого факту не доводить долучена позивачкою до позовної заяви копія технічного паспорту на автомобіль Mazda CX-7, зареєстрований за ОСОБА_2 , оскільки дана копія свідоцтва здійснена неякісно, у зв`язку з чим неможливо встановити дату реєстрації автомобіля. Більше того, факт реєстрації автомобіля Mazda CX-7 за ОСОБА_2 не вказує на наявність у сторін в той період часу відносин, притаманних подружжю.
Щодо фотознімків слід зазначити, що на них наявні зображення людей, однак відсутні відомості про цих осіб, місце події і час події; фото пошкодженого білого автомобіля не містить ідентифікаційних ознак;  зображення приміщень не містять відомостей про адресу та відсутні відомості про дату виконання фотозйомки.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що фотознімками підтверджується їхні спільні з ОСОБА_2 подорожі закордон, знайомство з її родиною, сумісне проведення свят та проведення часу з друзями.
Як вбачається з копій закордонних паспортів сторін в них містяться відмітки про перетинання кордону: Єгипет без відомостей про дату; Індія 03.12.2006-24.12.2006, 14.01.2008-28-01.2008; 03.10.2009-17.10.2009 ; Ізраїль 08.05.2008-12.05.2008; 01.05.2009-01.05.2009;  Угорщина29.06.11-03.07.11 (т. 1, а.с. 98-106).
Співпадіння в обох паспортах щодо перетинання кордонів: січень 2008 року - Індія, травень 2008 року і травень 2009  року - Ізраїль та Угорщина кінець червня 2011 року. 
Водночас, як вказує Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 у справі №588/350/15-ц сам факт спільного відпочинку сторін та спільна присутність на святах без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
При цьому, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач пояснив, що він дійсно неодноразово подорожував з ОСОБА_1 , як і з багатьма іншими колегами по бізнесу.
Отже, фотографії та копії закордонних паспортів з відміткою про перетинання кордону, на які посилається позивачка не підтверджують факт проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом копій закордонних паспортів, які на думку позивачки підтверджують факт спільного проживання, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Надані позивачкою роздруківки по операціям за період з 01.01.2010 по 06.07.2011 та за період з 17.06.2011 по 28.02.2013, відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України не є належними та достатніми доказами, які підтверджують факт проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка та жінки, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування.
Так, як вбачається з даних роздруківок останні виконані у простій печатній формі без ознак власника особового рахунку, носія з якого зроблено роздруківку; не завірені жодним чином. Більше того, роздруківка за період з 17.06.2011 по 28.02.2013 частково за період (з 21.12.2012 по 28.02.2013), коли сторони перебували у шлюбі.
Сукупний аналіз наведених обставин вказує на те, що надані ОСОБА_1 до позовної заяви докази не доводять факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю.
З матеріалів справи також вбачається, що в судовому засіданні 14.01.2016 судом першої інстанції задоволено клопотання позивача та долучено до справи наступні докази:
 
- копія договору-підряду №03/1 - 2012 на виконання робіт від 02 липня 2012 року, протоколу погодження договірної ціни та акту здачі-приймання робіт №1 від 30.07.2012. В протоколі погодження договірної ціни до договору № 03/1 - 2012 зазначено, що цей протокол є основою для проведення розрахунків та платежів за договором від 03 квітня 2015 року  (т. 1, а.с. 112-114);
 
- копія договору підряду №04/1 - 2012 на виконання робіт від 03.04.2012, протоколу погодження договірної ціни та акту здачі - приймання робіт №1 від 10.05.2012. В протоколі погодження договірної ціни  до договору № 04/1 - 2012 зазначено, що цей протокол є основою для проведення розрахунків та платежів за договором від 03 квітня 2015 року (т. 1, а.с. 115-117);
 
- копія договору підряду №05/1 - 2012 на виконання робіт від 03.05.2012, протоколу погодження договірної ціни та акту здачі-приймання робіт від 10.05.2012. За умовами договору замовник доручив виконати наступні роботи: влаштування стяжок підлог, штукатурка стін та перегородок, влаштування 2-го поверху з г/картонних конструкцій, а в акті  здачі - приймання робіт   від  10 травня 2012 року, зазначено що Виконавцем виконані роботи по договору №04/1-2012 від 03 квітня 2012  (т. 1, а.с. 117-120);
 
- копія договору підряду №09/1 - 2012 на виконання робіт від 04.09.2012, протоколу погодження договірної ціни та акту здачі-приймання робіт №1 від 03.04.2013 (т. 1,               а.с. 120-123);
 
- копія договору підряду №10/1 - 2012 на виконання робіт від 02.10.2012, протоколу погодження договірної ціни та акту здачі-приймання робіт №1 від 05.12.2012 (т. 1,                              а.с. 125-127).
 
Всі договори підряду, погодження ціни та акти виконання робіт укладено з ФОП ОСОБА_8 , який приходиться вітчимом позивачці. Крім того, незважаючи на те, що ці договори було укладено в 2012 році, в деяких актах зазначено про виконання робіт за договорами від 2015 року;
 
- копія комерційної пропозиції ЗАТ «Унітех Інжиніринг» № 215174 від 04.11.2008 року, яка не містить відомостей щодо замовника та адреси об`єкта  (т. 1, а.с. 124);
 
- копія комерційної пропозиції № 31/05-12 від 21.05.2012 року. Ця пропозиція роздрукована на аркуші А4 без реквізитів особи, яка пропонувала виконання послуг (т. 1, а.с. 128);
 
- копії товарних чеків №2405-12 від 24.05.2012, №30-05-12 від 30.05.2012, №1705/12 від 17.05.2012 та №16-05/12 від 16.05.2012 (відсутні відомості про платника) (т. 1, а.с. 129);
 
- копія договору підряду №11/1 - 2013 на виконання робіт від 08 квітня 2013 року, протоколу погодження договірної ціни та акту здачі - приймання робіт від 09 липня 2013 року № 1 (т. 1, а.с. 130-132);
 
- комерційна пропозиція на роботи зі встановлення системи вентиляції в квартирі АДРЕСА_4   (відсутні відомості кого стосується пропозиція, адреса об`єкта відсутня) (т. 1, а.с. 133);
 
- комерційна пропозиція на роботи з виготовлення та встановлення металопластикових вікон;
 
- комерційна пропозиція №10/1 від 04.03.2014 на виготовлення полиці (відсутні відомості кого стосується пропозиція, адреса об`єкта відсутня) (т. 1, а.с. 134-135);
 
- копії рахунків на оплату по замовленнях №172 від 13 березня 2012 року, №202 від 09 квітня 2012 року, №146 від 07 березня 2013 року, №352 від 23 травня 2012 року, №337 від 17 травня 2012 року, №220 від 24 березня 2012 року, №534 від 09 серпня 2012 року, №646 від                       03 жовтня 2012 року (в рахунках зазначено покупець ОСОБА_1 , також містяться відмітки про відпуск товару, але не зазначено адресу доставки товару) (т. 1, а.с. 136-139);
 
- копія договору №94-12 від 13 травня 2013 року  (замовник кухонної стільниці, мийки, фруктовниці -  ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) (т. 1, а.с. 140);
 
- копія товарного чеку №РН-4123 від 13.04.2012 року (відсутні відомості про платника)              (т. 1, а.с. 141);
 
- копія договору, додатку №1 до договору №04/06/2012 від 04 червня 2012 року та актів прийому-передачі грошової суми від 23 жовтня 2012 року і від 26 листопада 2012 року (договір укладено з ОСОБА_1 на виконання робіт на об`єкті замовника за адресою: АДРЕСА_11 )  (т. 1, а.с. 141- 143);
 
- копія договору №20.05.14/1 від 20 травня 2014 року, замовлення №20.05.14/1 від 20.05.2014 року (за договором замовником виступає не фізична особа, а ФОП ОСОБА_1 Адреса доставки АДРЕСА_4 ) (т. 1, а.с. 144-147);
 
- копія накладної №30207/38 від 08.02.2013 ( ОСОБА_1 замовлено торшер) (т. 1,              а.с. 148);
 
- копія товарного чеку №7743 від 13.11.2012, копія товарного чеку від 02.12.2011 (т. 1,                    а.с. 146);
 
- копія комерційної пропозиції № 23-765 від 21.06.2012 (проста роздруківка) (т. 1, а.с. 149);
 
- копія виписки щодо руху документів по клієнту ОСОБА_9 з 01.01.2011 по 31.12.2012 (т. 1, а.с. 150);
 
- копія замовлення покупця №1576 від 27 жовтня 2011 року (відсутні відомості про замовника) (т. 1, а.с. 151-152);
 
- копія проекту кухні; фото візуалізації кухні; фото візуалізації сходинок; фото виготовлених та встановлених сходинок; копія проекту схеми розташування сходинок (роздруківки не містять відомостей про замовника та адресу об`єкта у разі здійснення замовлення)                   (т. 1, а.с. 153-157);
 
- копія комерційної пропозиції від 19.12.2013 на не містить відомостей про замовника та адреси виконання робіт облаштування сонцезахисної системи (т. 1, а.с. 158).
Колегія суддів вважає, що вищевказані докази правомірно не взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки не доводять факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки.
Зокрема, це стосується договорів підряду та актів виконаних робіт, здійснених у 2012 році, оскільки як вказувалося вище, у актах зазначено, що роботи здійснені на виконання робіт за договорами від 2015 року, а позивачка доводила факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2007 року по грудень 2012 року. Зазначення в цих актах відомостей про 2015 рік свідчить, що ці акти складалися не у 2012 році.
Документи, як то комерційні пропозиції та товарні чеки, теж не можна вважати належними, оскільки в них відсутні відомості кого саме стосується пропозиція, відсутні відомості про платника та адреса об`єкту. В копіях рахунків на оплату зазначено покупця ОСОБА_1 , однак не зазначену адресу для поставки товару.
В договорі, додатку №1 до договору №04/06/2012 від 04.12.2012 та актів прийому-передачі грошової суми від 23.10.2012 і від 26.11.2012 зазначено, що договір укладено з                    ОСОБА_1 на виконання робіт на об`єкті замовника за адресою: АДРЕСА_11   (т. 1, а.с. 141- 143), тобто не за адресою квартир, які на думку позивачки, значно збільшилися у вартості за рахунок вкладених нею особистих коштів. До того ж, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 неодноразово наголошувала на тому, що у спірний період вона мала свій бізнес по здійсненню ремонтів у будинках та квартирах і саме у той час в неї був великий об'єкт на проведення ремонту.
 
Щодо договору №20.05.14/1 від 20.05.2014, замовлення №20.05.14/1 від 20.05.2014, то за цим договором замовником виступає не фізична особа, а ФОП ОСОБА_1 Адреса доставки  АДРЕСА_4 ) (т. 1, а.с. 144-147).
 
Копія товарного чеку №7743 від 13.11.2012 не містить відомостей про платника, копія товарного чеку від 02.12.2011 (за договором замовником виступає не фізична особа, а ФОП ОСОБА_1 ).
 
Копія виписки щодо руху документів з 01.01.2011 по 31.12.2012 по клієнту ОСОБА_9 , який не є учасником справи (т. 1, а.с. 150)
 
Копія замовлення покупця №1576 від 27 жовтня 2011 року - відсутні відомості про замовника (т. 1, а.с. 151-152)
 
Копія проекту кухні; фото візуалізації кухні; фото візуалізації сходинок; фото виготовлених та встановлених сходинок; копія проекту схеми розташування сходинок (роздруківки не містять відомостей про замовника та адресу об`єкта у разі здійснення замовлення)                   (т. 1, а.с. 153-157).
 
Щодо інших вище перелічених документів, датованих після 21.12.2012, то вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки видані у період перебування сторін у шлюбі, тоді як позивачка посилаючись на ці документи просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2007 року по 21.12.2012.
Таким чином, вищевказані докази, які на підставі ухвали суду від 14.01.2016 були долучені до справи, не вказують на те, що між сторонами у період з травня 2007 по 21.12.2012 склалися відносини притаманні подружжю, а відтак такі докази не доводять факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки.
Також судом першої інстанції задоволено клопотання представника відповідача, а саме оглянуто оригінали доказів та долучено до матеріалів справи наступні копії оглянутих доказів, які засвідчено судом: 
- довідку видану ОСОБА_2 . Товариством з обмеженою відповідальністю Експериментально виробничо-будівельна фірма «ПСП» №298-1 від 01.01.2010 про те, що останній виконав оплату за квартиру-студію АДРЕСА_4 , згідно Договору №0099-1/05 від 09.09.2005 та згідно додаткової угоди №1 від 09.12.2009 у повному обсязі (т. 1, а.с. 159); 
- акт приймання-передачі   298-1 від 26.12.2007 про передачу ОСОБА_2 від                               ТОВ Експериментально виробничо-будівельна фірма «ПСП»  квартири-студії  №298                   (т. 1, а.с. 160);
- акт приймання-передачі  № 299-1 від 26.12.2007 про передачу ОСОБА_2 від                        ТОВ Експериментально виробничо-будівельна фірма «ПСП»  квартири-студії №298                            (т. 1, а.с. 161);
- додаткову угоду №1 від 09 грудня 2009 до Договору №0099-1/05 від 09.09.2005 про зміну будівельного номеру будинку з №20 на №22 та приміщення на поштовий номер 298                          (т. 1, а.с. 162);
- довідку видану ОСОБА_2 ТОВ Експериментально виробничо-будівельна фірма «ПСП» №299-1 від 01.01.2010 про те, що останній виконав оплату за квартиру-студію АДРЕСА_4 , згідно Договору №0099-1/05 від 09.09.2005 та згідно додаткової угоди №2 від 09.12.2009 у повному обсязі (т. 1, а.с. 163); 
- договір №0099-1/05 укладений 09 вересня 2005 року між ТОВ Експериментально виробничо-будівельна фірма «ПСП» та ОСОБА_2 на пайову участь в будівництві житлового будинку у АДРЕСА_2 (будівельна адреса) (                                    т. 1, а.с. 164);
- свідоцтво № НОМЕР_2 від 27 листопада 2009 про відповідність закінченого будівництвом об`єкта по АДРЕСА_2   проектній документації (т. 1, а.с. 165);
- лист-відповідь ТОВ Експерементально виробничо-будівельна фірма «ПСП» від 24.12.2015 на запит адвоката, в якому Товариство зазначає про інвестування ОСОБА_2 нерухомості, загальною площею 400 кв.м., за будівельною адресою АДРЕСА_2 та внесення коштів у розмірі 365 260 грн 10 серпня 2005 року на передачу квартир  №298 та №299 ОСОБА_2 26 грудня 2007 (т. 1, а.с. 166);
- свідоцтва на знак для товарів і послуг видані ОСОБА_2 . Державним департаментом інтелектуальної власності, повідомлення Укрпатент, повідомлення про реєстрацію заявки, рішення про прийняття до розгляду заявки, висновок за результатами експертизи, сертифікат про реєстрацію доменного імені (т. 1, а.с. 166-176);
- заповіт та заява по борговим зобов`язанням ОСОБА_2 від 28.09.2007 (т. 1,                                  а.с. 177-179);
- список інвесторів  будинку АДРЕСА_2 , затверджений                    ТОВ Експерементально виробничо-будівельна фірма «ПСП»  01.01.2010, до складу якого включено ОСОБА_2 на приміщення за №298, №299  (т. 1, а.с. 180);
- акт від 03.08.2009 про  готовність будинку АДРЕСА_2 до експлуатації (т.1, а.с. 181-188);
- акт від 03.08.2009 про прийняття будинку АДРЕСА_2 в експлуатацію (т.1, а.с. 189-192);
- рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.04.2013 про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартири АДРЕСА_5 (у вступній частині рішення зазначено, що підставою звернення ОСОБА_2 до  суду стало помилкове зазначення в Свідоцтві №2600000351 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації приміщень квартири-студії                №298 та №299 як нежитлових приміщень, а саме студію - образотворчого та студію декоративно-прикладного мистецтва) (т.1, а.с. 193-196).
Наведені фактичні обставини вказують на те, що оплата за квартири АДРЕСА_5 здійснена ОСОБА_2 у вересні 2005 року, тобто до травня 2007 року.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд дійшов помилкового висновку, що вищевказані квартири є особистою власністю відповідача, оскільки не врахував, що за період сумісного проживання сторін дані квартири збільшилися у вартості.
З матеріалів справи вбачається, що 14.01.2016 ОСОБА_1 надала пояснення щодо спільного майна. До пояснень ОСОБА_1 надала письмові докази, які як вказувалося вище ухвалою суду від 14.01.2016 за клопотанням позивача долучено до матеріалів справи та містяться в першому томі на аркушах справи 112-158. Однак, ці докази не доводять факту, що квартири значно збільшилися у вартості, оскільки дані документи не доводять, що доставка матеріалів та купівля товарів здійснювалося саме до спірних квартир. Також ці документи не доводять, що саме ОСОБА_1 є платником послуг. Слід враховувати і те, що частина документів містить суперечності, що викликає сумніви в їх дійсності, а саме договори підряду, погодження ціни та акти виконання робіт укладено з ФОП ОСОБА_8 , який приходиться вітчимом позивачці, та незважаючи на те, що ці договори було укладено в 2012 році, в деяких актах зазначено про виконання робіт за договорами від 2015 року.
 
При цьому, сам факт підписання ОСОБА_1 договорів підряду та актів виконаних робіт не свідчить і не доводить того, що відповідач не приймав участі у фінансуванні ремонтних робіт в спірних квартирах.
 
Крім того, як неодноразово вказувалося вище позивачка оформила на себе ФОП та займалася ремонтами в будинках і квартирах. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що у період, коли вона проживала з відповідачем, в неї був великий об'єкт на ремонт, в оплату якого вона отримала значні кошти. А як вбачається з вищевказаних договору №04/06/2012 від 04.12.2012 та актів прийому-передачі грошової суми від 23.10.2012 і від 26.11.2012, договір укладено з ОСОБА_1 на виконання робіт на об`єкті замовника за адресою: АДРЕСА_11 .  
Колегія суддів також враховує, що 26.03.2016 ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що об`єм майна у спірних квартирах значно збільшився (том 1, а.с. 226-229). До заяви про збільшення позовних вимог долучено не засвідчену копію Акту №1782/2 опису й арешту майна від 1502.2016 (том 1,        а.с. 230-233). Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що саме це майно придбане за час спільного проживання сторін, відсутні будь-які індивідуальні ознаки цього майна та його вартість. А тому є безпідставними доводи позивачки, що квартири значно збільшилися у вартості за рахунок придбаного до них майна.
Таким чином, позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження придбання майна, що знаходиться у спірних квартирах, за спільні кошти сторін в період спільного проживання.
З наведеного слідує, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що за період проживання сторін спірні квартири значно збільшилися у вартості.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що надані позивачем докази не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю, визнання спірного майна спільною сумісною власністю.
За таких обставин суд правильно відмовив у встановленні факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з травня 2007 року по 21.12.2012, визнанні спірного майна їх спільною сумісною власністю.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведеній у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19.
До того ж, судом першої інстанції взято до уваги, що відповідач визнав позов в частині спільного проживання, що підтверджується протоколом судового засідання від 16.03.2016 (т 1, а.с. 248-250). В той же час, незважаючи на часткове визнання відповідачем позову, суд, встановивши, що відповідач не оспорює факт знайомства з позивачкою з 2007 року, проживання з нею та підтримання стосунків, які не мали ознак сімейних, дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачем на спростування доводів апеляційної скарги щодо не проживання у спірний період ОСОБА_2 з                      ОСОБА_3 надано оригінали квитанцій про сплату за договором. Дані оригінали квитанцій оглянуто судом апеляційної інстанції та встановлено, що дійсно особисто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ОСОБА_2 вносилися платежі за договором. Також, в матеріалах справи містяться докази, що ОСОБА_3 мала банківську картку та  користувалася коштами спільно з ОСОБА_2 (том 2, а.с. 77-81).
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо визнання відповідачем позову в частині спільного проживання не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано покази свідків також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.
В судовому засіданні 17.06.2016 допитані свідки: батько позивачки - ОСОБА_9 , який пояснив, що він як прораб розраховував кошторис, а донька сплачувала кошти за ремонт який проводився квартирі; свідок ОСОБА_10 пояснив, що він разом з бригадою виконував ремонт в квартирі і в нього є фотокартки етапів проведення ремонтних робіт. "Літо 2012. Яна ходила і дивилась як ми працюємо" (т. 2, а.с. 35-37).
В судовому засіданні 17.06.2016 задоволено клопотання представника позивача та долучено до матеріалів справи роздруківки фото приміщень без зазначення дати та адреси (т. 2,                а.с. 27-32). 
Письмові пояснення ОСОБА_8 - вітчим позивачки, в яких зазначено " ОСОБА_2 знаю з травня 2007 року, коли спільно відправилися відпочивати у Єгипет. З 2007 року вони проживали разом.. ОСОБА_2 попросив в 2012 році зробити ремонт у квартирі яку вони купили в 2011 році … в кінці 2012 року ми (він та батько позивачки) виділили 3 робочих, які під керівництвом ОСОБА_1 , почали з демонтажних робіт і закінчили вже в 2013 році" (т. 2, а.с. 44-45).
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги вищевказані докази, оскільки ОСОБА_13 є батьком позивачки, а ОСОБА_8 - вітчим, які фактично заінтересовані у вирішенні спору на користь ОСОБА_1 . Більше того, як ОСОБА_13 , так і ОСОБА_8 , який має оформлений ФОП, теж займаються ремонтами на різних об`єктах.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірні квартири) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Так, суд першої інстанції дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільно проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та збільшення вартості спірних квартир під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та з цих підстав правильно відмовив у позові.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права. 
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат між сторонами.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                         П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.
 
Головуючий                                                                                                               О.Ф. Мазурик 
 
Судді                                                                                                                           О.В. Желепа
 
                                                                                                                                     В.А. Кравець