Справа № 409/1468/20 
Провадження № 22-ц/810/705/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року             Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                           Назарової М.В.,
суддів:                                     Кострицького В.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря                Залюшного О.Г.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 червня 2021 року, ухваленого Білокуракинським районним судом Луганської області у складі: судді Третяка О.Г. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, поновлення на роботі, скасування запису в трудовій книжці та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, 

                        в с т а н о в и в:

20 серпня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що позивачку на підставі наказу №1-к від 30.03.2018 прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_2 . З правилами трудового розпорядку та посадовою інструкцією позивачка не була ознайомлена. За час роботи до дисциплінарної відповідальності не притягувалася.
30.09.2019 року позивачку було звільнено з займаної посади, оскільки вона вимагала сплатити їй заробітну плату, і отримавши 29.10.2019 через звернення до поліції трудову книжку, позивачка дізналася, її звільнено відповідно до наказу №3-к від 30.09.2019 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Розрахунок з позивачкою при звільненні не проведений.
Загальна заборгованість з заробітної плати відповідача перед позивачкою без урахування виплат податків та зборів складає 71064 грн, виходячи із мінімальної заробітної плати за період з 30.03.2018 до 30.09.2019, проте відповідач відмовилася надати інформацію про заборгованість по зарплаті ОСОБА_1 . 
Оскільки позивачка не притягалася до дисциплінарної відповідальності, в її діях відсутнє систематичне порушення посадових/робочих обов`язків, із посиланням як на правову підставу своїх вимог на п. 3 ст. 40 КЗпП України, позивачка просила поновити її на роботі та стягнути з відповідача фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 компенсацію за вимушені прогули в розмірі 50303 грн, невиплачену заробітну плату в розмірі 71064 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4173 грн, а також зобов`язати відповідача скасувати запис у трудовій книжці про звільнення позивачки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву про невизнання позову, оскільки під час роботи на позивачку неоднаразово, в усному та письмовому вигляді, надходили скарги від клієнтів магазину, і за порушення трудової дисципліни, допущені 03.09.2019, 15.09.2019, на неї накладалися дисциплінарні стягнення у вигляді доган наказами від 06.09.2019, 18.09.2019, при цьому пояснення дати позивачка відмовлялася, про що складені відповідні акти. За допущене 28.09.2019 порушення трудової дисципліни після відмови дати пояснення позивачку звільнено оскаржуваним наказом від 30.09.2019 на підставі п. 3 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Трудовий договір з позивачкою не укладався. Заробітна плата у продавця залежить від отриманої виручки та становить 5 % , що складає 4-5 тис. грн на місяць, заборгованість по заробітній платі відсутня, що підтверджено відсутністю звернень з цього приводу до ГУ Держпраці в Луганській області на ФОП ОСОБА_2 , відомостями із ГУ ПФУ в Луганській області про нарахування заробітної плати позивачці за спірний період. ОСОБА_1 у відпустку ходила, але наказ не виготовлявся. Відповідачка просила відмовити у позові через пропущений строк звернення до суду з відповідними позовними вимогами, оскільки позивачка неоднаразово зверталася із аналогічним позовом до суду, наразі це третє звернення, і сама у позові зазначає про отримання трудової книжки із відповідним записом про звільнення 29.10.2019. 
Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, поновлення на роботі, скасування запису в трудовій книжці та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, незаконним та просить скасувати його і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивачки.
Доводами апеляційної скарги є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме те, що позивачка під час підготовчого судового засідання відмовилася від позову в частині поновлення на роботі, наказ про звільнення взагалі не отримала і про нього стало відомо в судовому засіданні, коли був зроблений запит про витребування доказів у відповідача, а тому суд не вірно застосував положення ст. 233 КЗпП України, оскільки строк не пропущений, а щодо стягнення заробітної плати, то він не обмежений.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачки не надійшов.
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2021 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії – Лозко Ю.П., Стахової Н.В. Апеляційне провадження по справі було відкрито 18 серпня 2021 року. Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду на 19 жовтня 2021 року о 14- й год. 19 жовтня 2021 року судове засідання не було проведено у зв`язку з перебуванням судді-доповідача Назарової М.В. у відпустці. Розгляд справи призначений на 28 жовтня 2021 року о 14-й. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2021 вилучено суддю Стахову Н.В. у зв`язку із перебуванням на лікарняному, новий суддя у складі суду Кострицький В.В.
У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Бушний О.О. апеляційну скаргу не визнав.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог про поновлення на роботі, суд вважав такі позовні вимоги обґрунтованими, але пропущеним строк для звернення до суду за захистом порушеного права, виходячи з обізнаності позивачки про таке 29.10.2019, тому не підлягають задоволенні і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як похідні. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, то вказані позовні вимоги суд вважав недоведеними.
Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Приймаючи працівників на роботу, фізична особа – підприємець набуває статусу роботодавця (п. 14.1.222 Податкового кодексу України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» від 22.06.2012 р. № 5026-VI). В ч. 1 ст. 1 Закону №5026 говориться, що «Роботодавець — юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа-підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб».
Відносини суб`єкта господарювання та найманих працівників регулюються трудовим законодавством.
Це означає, що фізичні особи-підприємці  повинні виконувати вимоги, визначені Кодексом законів про працю України (далі – КЗпП), у разі прийняття на роботу найманих працівників.
Трудовим договором є угода між працівником і фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, із підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю й угодою сторін.
Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.
Згідно пункту 3 статті 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.
Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (частина дванадцята статті 10 Закону України «Про відпустки»).
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України).
У пункті 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким не оспорюється, що позивачка перебувала у трудових правовідносинах із ФОП ОСОБА_2 , працюючи на посаді продавця непродовольчих товарів, про що в її трудовій книжці зроблено запис про прийняття на роботу з 30 березня 2018 року.
Звільнено згідно наказу №3-к від 30.09.019 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання службових обов`язків (а.с. 59).
Судом не взято до уваги надані відповідачкою докази про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності та накладення на неї стягнень у вигляді догани наказами від 06.09.2019 та 18.09.2019, на підставі чого зроблено висновок про відсутність передбачених п. 3 с. 40 КЗпП України підстав для розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця.
У вказаній частині рішення суду ніким не оскаржується.
Доводи апеляційної скарги щодо позовних вимог про незаконність звільнення та поновлення на роботі зводяться до того, що під час підготовчого засідання позивачка відмовлялася від позовних вимог в частині поновлення на роботі, проте колегією суддів встановлено, що така заява в матеріалах справи відсутня, і відсутні відповідні заяви у протоколі судового засідання підготовчого судового засіданні.
Однак, оскільки вимогою апеляційної скарги є скасування рішення суду та задоволення позовних вимог у повному обсязі, то колегія суддів у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України переглядає рішення суду у повному обсязі.
Оскільки зазначені фактичні й правові обставини не оскаржуються, то при вирішенні спору сторін про поновлення на роботі слід чітко визначитися зі строком звернення до суду з позовом.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зроблено висновок, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Довід апеляційної скарги про незаконність висновку суду про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі не може бути прийнятий колегією суддів, оскільки судом вірно враховано про обізнаність позивачки про підстави свого звільнення 29 жовтня 2019 року, коли нею отримано трудову книжку із відповідним записом про звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.
На вказану обставину позивачка сама посилається у позовній заяві (а.с. 1).
Для правильного вирішення справи у цій частині не має вирішального значення, чи була позивачка ознайомлена із наказом про прийняття на роботу або звільнення, оскільки законодавець пов`язує відлік місячного строку для звернення до суду як з фактом вручення копії наказу про звільнення, так і з днем видачі трудової книжки.
Також слід зазначити, що попередні звернення позивачки до суду із тотожним позовом до суду (в загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні відомості про звернення  ОСОБА_1  до суду у листопаді 2019 року, який їй було повернуто, та у січні 2020 року, який ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області (справа № 409/89/20) залишено без розгляду за заявою позивачки)не перериває відлік місячного строку для звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що  ОСОБА_1 пропущено передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України строк подання позову до суду, оскільки остання звернулась до нього 20 серпня 2020 року, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову саме з цих підстав.
Крім того, матеріали справи не містять заяви позивача щодо поновлення пропущеного нею відповідно до статті 234 КЗпП України строку із відповідним обґрунтуванням поважності такого пропуску.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд жодним чином не відреагував на показання свідка ОСОБА_3 , яка пояснювала, що на прохання ОСОБА_2 підготувала три накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачку та зробила запис про прийом на роботу та звільнення з роботи одним днем, що свідчить про доступ сторонньої особи до трудової книжки позивачки і порушення Закону України «Про захист персональних даних», не є підставою для захисту порушеного права позивачки та поновлення її на роботі, оскільки судом вірно встановлено пропущення позивачкою строку для звернення до суду та відсутність підстав для поновлення цього строку. 
Як правильним є і висновок суду про відмову у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки така вимога є похідною від позовних вимог про поновлення на роботі.
Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, то колегія суддів також не знаходить підстав для задоволення скарги.
Заперечуючи проти позову, відповідачкою надано суду відомості з ГУ Держпраці в Луганській області №02-14/1344 від 18.11.2019, згідно якої до ГУ Держпраці в Луганській області жодні особи не зверталися із скаргами на ФОП ОСОБА_2 з приводу порушення трудового законодавства.
На адвокатський запит з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області №17768/05-01 від 25.11.2019 надано відповідь, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 та їй нараховувалася заробітна плата за виключенням вересня 2019 року (а.с. 49).
Вказані відомості повністю відповідають наданим позивачкою доказам, яка звертаючись з позовними вимогами, вказала про невиплату їй заробітної плати за весь час роботи, проте надала довідку Форма ОК-5 - індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного фонду України, згідно яких відображені відомості за спірний період – з березня 2018 по вересень 2019 року з нарахуванням їй доходу у розмірі мінімальної заробітної плати крім вересня 2019 року (а.с. 10-14).
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.
Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.
Разом з тим, позивач звертаючись з вимоговою щодо стягнення з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4173 грн, не вказує скільки має днів невикористаної відпустки, не деталізувала складові позовної вимоги щодо стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки, не підтверджувала доказами наявності у неї права на отримання відпустки, календарного розрахунку (періоду надання) та розміру компенсації у грошовому виразі, обґрунтування щодо стягнення компенсації зводяться лише щодо самої вимоги про стягнення компенсації у зв`язку з її не проведенням, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.
А тому аналізуючи вищевикладені обставини, суд вірно не вбачав підстав для задоволення вимоги позивача щодо компенсації за невикористану відпустку.
Вказані доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки колегією суддів доказів, яким судом дана правильна оцінка.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

                п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 30 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови – 01 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: