Постанова
Іменем  України           
 
03 листопада  2021 року
м. Київ
 
справа № 536/2279/17
провадження № 61-18258св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,  
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.
 
учасники справи: 
позивач за первісним позовом- ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна», яке є правонаступником Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна»,
 
позивач за зустрічним позовом - Товариство з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна», яке є правонаступником Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна»,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на  рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 січня 2020 року у складі судді Колотієвського О. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Панченка О. О., Пікуля В. П.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» (далі - ПрАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ТОВ «АІСЕ Україна», товариство)  про захист прав споживача та визнання угоди про надання послуг з метою придбання автомобіля недійсною.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 15 листопада 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством «АІСЕ Україна» (далі -ЗАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого було ПрАТ «АІСЕ Україна») укладено угоду про надання послуг з метою придбання автомобіля в групах № 211957, а саме: автомобіля Chery Tiggo вартістю 90 415,00 грн.
Згідно статті 1 угоди АІСЕ є компанією, що надає послуги, предметом якої є придбання автомобілів Учасниками системи. Ці послуги структуровані в системі придбання в групах, що має назву АВТОПЛАН. Система «АВТОПЛАН» складається з учасників, об`єднаних у групу, які шляхом сплати щомісячних внесків, зазначених в угоді, акумулюють кошти для придбання автомобіля для кожного з них. Право на отримання автомобіля надається за такими механізмами: 1) накопичення внесків; 2) пропозиція авансових внесків; 3) заощадження-кредит. Учасник системи, який виконує в повному обсязі свої зобов`язання за угодою, придбає та отримає автомобіль через указану систему.
В той же день, 15 листопада 2008 року, між ними підписано додаток № 1 до угоди, згідно якого зазначалось, зокрема,:
- графік внесків: 100;
- марка автомобіля: Chery Tiggo;
- ціна автомобіля: 90 415 грн.;
- вступний внесок: у % + ПДВ: 3; у грн.: 3254 грн. 94 коп.;
- щомісячний цілий чистий внесок: 1.00;
- щомісячний внесок в оплату послуг у % + ПДВ: 0,35;
- щомісячний внесок в оплату страхового платежу у %: 0,065;
- плата за право на отримання автомобіля у % + ПДВ: 3,00.
Згідно з Правилами функціонування АВТОПЛАНу, які є додатком № 2 до угоди, ЗАТ «АІСЕ Україна» гарантувало, що ОСОБА_1 одержить право на отримання автомобіля за умови, якщо виконає зобов`язання, які випливають з цієї угоди, та зобов`язалось надати йому послуги з адміністрування фінансових активів із метою придбання автомобілів в групах відповідно до системи, яка умовно називається «АВТОПЛАН» і полягає у створенні груп покупців (учасників системи) з метою придбання автомобілів.
На виконання своїх зобов`язань за угодою ОСОБА_1 сплатив на рахунок відповідача перший внесок у розмірі 3 254,94 грн у день підписання угоди та протягом 2008 - 2017 років - 130 304,48 грн  щомісячних платежів, а всього ним сплачено відповідачу  133 559,42 грн.
Згодом, після 3 років сплати щомісячних платежів,  «АІСЕ Україна» надало йому автомобіль.
18 березня 2011 року між ТОВ «Фалькон-авто» (продавець), ПрАТ «АІСЕ Україна» (платник), та ОСОБА_1 (отримувач), укладений договір № 414308-F79.
Згідно пункту 1.1. договору, продавець зобов`язався передати у власність отримувача, а платник - оплатити продавцеві вартість автомобіля на умовах цього договору.
Відповідно до пункту 1.4. договору № 414308-F79, продавець не є стороною угод, договорів та правочинів укладених між платником - АІСЕ та отримувачем - позивачем, та не несе відповідальності за операції та за діяльність платника.
Пунктами 2.4., 2.5. договору визначено, що загальна вартість автомобіля за цим договором становить: 101 600 грн з ПДВ. Платник, на підставі даного договору, вносить на поточний рахунок продавця 100% загальної вартості автомобіля в розмірі 101600,00 грн.
Згідно додатку № 1 до договору № 414308-F79, предметом даного договору є автомобіль КІА RIO 1.4 LX, 2011 року випуску. Вартість автомобіля складає: 101 600,00 грн.
22 березня 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір застави автомобіля, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою В. М., предметом якого стало забезпечення вимог ПрАТ «АІСЕ Україна» до нього, щодо виконання ним своїх зобов`язань, передбачених угодою № 211957 від 15 листопада 2008 року. Предметом застави, згідно цього договору, є автомобіль марки КІА RIO 1.4 LX, 2011 року випуску.
Позивачем сплачено на користь відповідача загальну суму у розмір 133 559, 42 грн. При цьому вартість автомобіля, згідно договору купівлі- продажу від 18 березня 2011 року, складає 101 600,00 грн.
Незважаючи на це, відповідач надіслав ОСОБА_1 листа від 08 червня 2017 року, про наявність заборгованості на загальну суму 214 153,24 грн. При цьому відповідач не зазначив з чого складається така заборгованість, за який період часу та як розраховувалась.
02 жовтня 2017 року позивач направив листа до відповідача з вимогою надати йому інформацію яка повинна бути надана споживачу, а саме: про загальний розмір заборгованості, з чого вона складається, як розраховувалась та за який період. Проте відповідачем вказаний лист проігнорований.
Позивач вважає, що угода про надання послуг з метою придбання автомобіля в групах з додатками, не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі умови договору щодо встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця: виконавець має право в односторонньому порядку змінювати характеристики автомобіля, визначати вартість товару на момент його поставки споживачу, збільшувати вартість товару без надання споживачу права розірвати договір у разі збільшення вартості порівняно з тією, що була погоджена сторонами на момент укладення договору, і вимогам статті 19 указаного Закону, якими заборонена нечесна підприємницька практика, що вводить споживача в оману, зокрема така, як утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, а також вимогам статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за якою здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії, яку ЗАТ «АІСЕ Україна» не одержало.
ОСОБА_1 просив:
визнати недійсним угоду про надання послуг з метою придбання автомобіля в групах № 211957 від 15 листопада 2008 року, укладену між ОСОБА_1 та ЗАТ «АІСЕ Україна»;
визнати недійсним договір застави від 22 березня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1  та ПрАТ «АІСЕ Україна», посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою В. М., реєстровий № 1651;
 
судові витрати покласти на відповідача.
У грудні 2017 року ПрАТ «АІСЕ Україна» подало зустрічний позов до   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.
Зустрічний позов мотивований тим, що між товариством та ОСОБА_1 укладено угоду № 211957 від 15 листопада 2008 року, з додатками до неї, про надання послуг, спрямованих на придбання ОСОБА_1 автомобіля Chery Eastar B11.
Імпортер автомобілів Cheri - ТОВ «СІ ЕЙ АВТОМОТІВ» листом № 05 від 24 березня 2010 року повідомив  ПрАТ «АІСЕ Україна» про те, що на складах дилерських підприємств відсутні автомобілі Chery Eastar у зв`язку із припиненням виробництва.
Згідно з  пунктом 11.1 статті 11 додатку № 2 до угоди, ПрАТ «АІСЕ Україна» здійснив заміну автомобіля Chery Eastar В11 на автомобіль КІА RIO, який був найближчим за вартістю та характеристиками. Остання відома поточна ціна автомобіля Chery Eastar B11 в березні 2010 становила 86 400,00 грн, а автомобіля КІА RIO - 98 400,00 грн.
ОСОБА_1 акцептував таку заміну шляхом подання заяви про вибір автомобіля, в якій підтвердив, що на асигнаційному акті йому було надано право на отримання автомобіля автомобіль КІА RIO, та, відповідно, отриманням цього автомобіля.
22 березня 2011 року ОСОБА_1 було отримано у власність автомобіль марки КІА RIO, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
Таким чином, ПрАТ «АІСЕ Україна» виконало свої зобов`язання, щодо передачі у власність ОСОБА_1 автомобіля.
Відповідно до статті 5 угоди, ОСОБА_1 , зобов`язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля (100% Ціни автомобіля) та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 100 (ста) щомісячних повних внесків,
Проте, ОСОБА_1 свої зобов`язання, у повній мірі за угодою не виконував, в зв`язку з чим склалась заборгованість у розмірі 214 153,24 грн.
У відповідності до підпункту 12.2.8 пункту 12.2 статті 12 додатку 2 до угоди, ОСОБА_1 були надані гарантії повного виконання зобов`язання за угодою, а саме, надано ПрАТ «АІСЕ Україна», в якості забезпечення виконання зобов`язань, гарантії поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , щодо солідарної відповідальності за зобов`язаннями за угодою.
На адресу всіх зазначених осіб ПрАТ «АІСЕ Україна» направлено платіжні вимоги від 20 вересня 2017 року про погашення всієї суми заборгованості одним платежем до 30 вересня 2017 року. Проте, станом на день подання позовної заяви вимоги не виконані, борг не погашено.
ПрАТ «АІСЕ Україна» просило:
стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суму заборгованості за угодою № 211957 від 15 листопада 2008 року у розмірі 214 153,24 грн; 
стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 3 212,30 грн по 1 070,76 грн з кожного.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «АІСЕ Україна» про захист прав споживача та визнання угоди про надання послуг з метою придбання автомобіля відмовлено.
Позов ТОВ «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2  та ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПрАТ «АІСЕ Україна» суму заборгованості за угодою № 211957 від 15 листопада 2008 року в розмірі 214 153,24 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судового збору.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції зробив висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що доводи ОСОБА_1 про наявність обману та ознак «пірамідальної схеми» у діях ПрАТ «АІСЕ Україна» під час укладення угоди не узгоджується з положеннями пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з нормами Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». Доказів введення в оману ОСОБА_1 при укладенні договору, позивачем не надано.
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не у повній мірі виконав взяті на себе зобов`язання за угодою, укладеною з ПрАТ «АІСЕ Україна», відповідно до графіку внесків учасника, в зв`язку з чим визнав обґрунтованими позовні вимоги ПрАТ «АІСЕ Україна» про стягнення заборгованості за договором в солідарному порядку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 січня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов ОСОБА_1 , у задоволенні зустрічного позову ПрАТ «АІСЕ Україна» - відмовити.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не застосували норми пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». ПрАТ «АІСЕ Україна»  не надало ОСОБА_1 необхідної, повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови надання фінансової послуги. Угода № 211957 не містить взагалі ніяких строків: ні строку дії договору, ні строку передачі споживачу авто, ні строку виконання ПрАТ «АІСЕ Україна» своїх обов`язків за угодою, хоча обов`язки позичальника деталізовані конкретно: сплата платежів щомісячно, а ПрАТ на власний розсуд визначає, коли передати автомобіль. Це і є несправедливі умови договору. Суди не застосували положення статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України щодо пропуску ПрАТ «АІСЕ Україна» позовної давності за зустрічним позовом. Судом не було повно і об`єктивно досліджено розрахунок заборгованості перед ПрАТ «АІСЕ Україна», не встановлений період, за який така заборгованість виникла, дата початку нарахування платежу щомісячно. Суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/19, від 05 вересня 2018 року у справі № 761/22385/16-ц,  у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19. Судом стягнуто заборгованість на підставі недостовірного, неналежного і недопустимого доказу - додатку № 1 до угоди, у якому вбачаються сліди підтирання та виправлень. Розрахунок боргу, зроблений ПрАТ «АІСЕ Україна»  є неправильним, недостовірним та маніпулює цифрами.  В уточненому розрахунку позивач посилається на довідку вартості автомобіля KIA RIOстаном на березень 2017 року. При цьому пункти 4.1 та 4.2  правил встановлюють, що поточна ціна автомобіля - це роздрібна ціна автомобіля, яка встановлюється виробником та/або імпортером та/або дистриб`ютором автомобіля в останній робочий день кожного місяця, протягом всього строку існування групи. Незважаючи на це, ПрАТ «АІСЕ Україна» взяло довідку за один 
місяць та розрахувало заборгованість за весь період.  Уточнений розрахунок не містить періоду часу, за який ПрАТ «АІСЕ Україна» просить суд стягнути з ОСОБА_1 борг, з щомісячним розрахунком, оскільки угодою передбачена сплата щомісячних платежів.  До позову не надано доказів вартості автомобіля KIARIO  станом на кінець кожного місяця існування боргу, як це передбачено пунктом 4.1. правил.
Позиція інших учасників справи
У січні 2021 року ТОВ «АІСЕ Україна» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив мотивований тим, що умови надання ОСОБА_1 послуг на підставі угоди та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в угоді та додатках до неї. Таким чином, ОСОБА_1 мав повну та достовірну інформацію про послуги товариства та порядок їх надання.  Оскільки угода між сторонами укладена 15 листопада 2008 року, посилання ОСОБА_1 на норми Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є безпідставним.  До того ж, товариство не укладає нові угоди в рамках створеної ним в Україні системи продажу автомобілів АВТОПЛАН, а виконує зобов`язання по угодам, що укладені до 2009 року. Посилання позивача на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.  Суди не враховали висновки Верховного Суду, оскільки предмети спорів, у справах, зазначених у касаційній скарзі, не мають нічого спільного із предметом даної справи. Починаючи з січня 2017 року ОСОБА_1 повністю припинив сплату внесків. Позов про солідарне стягнення заборгованості за угодою подано у грудні 2017 року. Таким чином, товариством позовна давності не пропущена. Угода між сторонами укладена з метою надання послуг, спрямованих на придбання саме автомобіля Chery Eastar B11, який станом на дату підписання угоди коштував 90 415,00 грн. Автомобілі Chery Tiggo за такою ціною в реєстрі постачальника відсутні. Недоцільним є і посилання ОСОБА_1 на те, що у позивача знаходиться оригінал угоди, оскільки у позивача знаходиться його примірник, а не оригінал. Позивач не може зафіксувати поточну ціну автомобіля, оскільки поточна ціна щомісяця встановлюється постачальником та/або виробником та/або імпортером автомобілів, про що чітко зазначено в угоді, отже позивач не має жодного впливу на неї. Розрахунки заборгованості ОСОБА_1 зроблені ним виходячи з ціни автомобіля що діяла на дату підписання угоди - 90 415,00 грн є необґрунтованими та безпідставними.  Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заперечував факт надсилання на його адресу рахунків із зазначенням розрахунку повного внеску та поточної ціни автомобіля. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 536/2279/17, витребувано справу з суду першої інстанції 
У лютому 2021 року матеріали цивільної справи № 536/2279/17 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 23 грудня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/19, від 05 вересня 2018 року у справі № 761/22385/16-ц, від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 18 липня 2018 року у справі № 539/2774/15-ц).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 15 листопада 2008 року між ЗАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», та ОСОБА_1 укладено угоду № 1211957 про надання послуг з метою придбання товару у групах, а саме легкового автомобіля марки «Chery Eastar В11».
ЗАТ «АІСЕ Україна» зобов`язалось надати ОСОБА_1 послуги з адміністрування фінансових активів з метою придбання товару в групах відповідно до системи «АВТОПЛАН» і полягає у створенні груп покупців (учасників системи) з метою придбання автомобілів, а ОСОБА_1 , зобов`язався сплачувати щомісячно цілий чистий внесок або його половину за власним вибором, а також щомісячний внесок в оплату послуг товариства і щомісячний внесок в оплату страхового платежу.
15 листопада 2008 року між ЗАТ «АІСЕ Україна та ОСОБА_1 підписано додаток № 1 до угоди, згідно якого зазначалось, зокрема,:
- графік внесків: 100;
- марка автомобіля: Chery Eastar В11;
- ціна автомобіля: 90 415 грн.;
- вступний внесок: у % + ПДВ: 3; у грн.: 3 25494 грн;
- щомісячний цілий чистий внесок: 1.00;
- щомісячний внесок в оплату послуг у % + ПДВ: 0,35;
- щомісячний внесок в оплату страхового платежу у %: 0,065;
- плата за право на отримання автомобіля у % + ПДВ: 3,00.
Згідно з Правилами функціонування АВТОПЛАНу, які є додатком № 2 до угоди, ЗАТ «АІСЕ Україна» гарантувало, що ОСОБА_1 одержує право на отримання автомобіля за умови, якщо виконає всі зобов`язання, які випливають з цієї угоди та зобов`язалось надати йому послуги з адміністрування фінансових активів із метою придбання автомобілів в групах відповідно до системи, яка умовно називається «АВТОПЛАН» і полягає у створенні груп покупців (учасників системи) з метою придбання автомобілів.
Згідно розділу 1 правил, графік внесків - це зазначена у додатку № 1 загальна кількість щомісячних повних внесків, які забезпечують АІСЕ коштами, необхідними для повної сплати автомобіля, послуг, наданих АІСЕ, з обслуговування та утримання системи АВТОПЛАН та страхового платежу.
На виконання своїх зобов`язань за угодою ОСОБА_1 сплатив на рахунок відповідача перший внесок у розмірі 3 254,94 грн у день підписання Угоди та протягом 2008 - 2017 років - 130 304,48 грн щомісячних платежів, а всього ним сплачено товариству - 133 559,42 грн. 
Імпортер автомобілів Chery - TOB «СІ ЕЙ ABTOMOTIB» листом № 305 від 24 березня 2010 року повідомив ПрАТ «АІСЕ Україна» про те, що на складах дилерських підприємств відсутні, зокрема, автомобілі Chery Eastar, у зв`язку із припиненням виробництва.
З огляду на умови пункту 11.1 статті 11 додатку № 2 до угоди, ПАТ «АІСЕ Україна» здійснив заміну автомобіля Chery Eastar В11 на автомобіль КІА RIO, який був найближчим за вартістю та характеристиками. Остання відома поточна ціна автомобіля Chery Eastar B11 в березні 2010 року становила 86 400,00 грн, а автомобіля КІА RIO - 98 400,00 грн.
ОСОБА_1 акцептував таку заміну шляхом подання заяви про вибір автомобіля, в якій підтвердив, що на асигнаційному акті йому було надано право на отримання автомобіля автомобіль КІА RIO, та, відповідно, отриманням цього автомобіля.
18 березня 2011 року між ТОВ «Фалькон-авто» (продавець), ПрАТ «АІСЕ Україна» (платник), та ОСОБА_1 (отримувач), укладено договір № 414308-F79.
Згідно пункту 1.1. договору, продавець зобов`язується передати у власність отримувача, а платник - оплатити продавцеві вартість автомобіля на умовах цього Договору.
Відповідно до пункту 1.4. договору № 414308-F79, продавець не є стороною угод, договорів та правочинів укладених між платником - АІСЕ та отримувачем - позивачем, та не несе відповідальності за операції та за діяльність платника.
Пунктами 2.4., 2.5. договору визначено, що загальна вартість автомобіля за цим договором становить: 101 600 грн. з ПДВ. Платник, на підставі даного договору, вносить на поточний рахунок продавця 100% загальної вартості автомобіля в розмірі 101600,00 грн.
22 березня 2011 року ОСОБА_1 на підставі угоди отримав у власність автомобіль марки КІА RIO, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
Станом на березень 2017 року (останній місяць графіку внесків) поточна ціна автомобіля марки КІА RIO базової комплектації (з урахуванням коефіцієнту заміни автомобіля) становила 312 168,29 грн.
У відповідності до підпункту 12.2.8 пункту 12.2 статті 12 додатку 2 до угоди, ОСОБА_1   надані гарантії повного виконання зобов`язання за угодою, а саме, надано товариству, в якості забезпечення виконання зобов`язань, гарантії поручителів щодо солідарної відповідальності за зобов`язаннями за угодою.
11 березня 2011 року між позивачем, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким вони зобов`язалися відповідати перед кредитором (позивачем за зустрічним позовом) в повному обсязі за виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань  за угодою.
20 вересня 2017 року на адресу відповідачів за зустрічним позовом направлено вимоги про одноразову сплату всієї суми заборгованості за угодою не пізніше 30 вересня 2017 року, але вимога відповідачами не виконана, борг не погашено.  
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є : пред`явлення позову однією із  сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність  підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулась до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. 
У статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 лютого 2021 року у справі № 128/2478/17 (провадження № 61-1217св19) зазначено, що «укладений сторонами договір у межах системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі договору з учасниками групи є отримання автомобілів усіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається у процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 380/63/16-ц (провадження                № 14-230цс18)».
Надання установою послуг з адміністрування активів, створених за рахунок залучених періодичних внесків учасників групи з метою об`єднання їхніх коштів і спрямованих на почергове придбання кожним із них певних товарів, що обумовлені в договорі, є правомірною діяльністю з надання фінансових послуг (за умови отримання ліцензії), яка передбачена статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», а не нечесною підприємницькою практикою в розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», наслідком якої є визнання договору недійсним.
У справі, яка переглядається, угоду укладено сторонами 15 листопада 2008 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалось.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
З урахуванням установлених обставин та вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання укладеної сторонами угоди недійсною.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для задоволення первісного позову, оскільки не доведено підстав його недійсності.
Розглядаючи спір в частині позовних вимог  ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого відмовив у задоволенні первісного позову.
Щодо зустрічних позовних вимог колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до розділу 1 термінологія додатку № 2 до угоди цілий чистий внесок - це частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля та формування фонду для повернення коштів, і розмір якого розраховується шляхом ділення поточної ціни автомобіля на кілька внесків, зазначених у графіку внесків. Половинний чистий внесок - це половина цілого чистого внеску.
У цьому ж розділі визначається поняття ціна автомобіля, відповідно до якого ціна автомобіля встановлюється виробником та/або імпортером та/або дистриб`ютором автомобіля щомісячно і є основою для розрахунку розміру цілого чистого внеску, ціни послуг, страхового платежу та інших платежів, передбачених цими правилами.
Згідно з пунктом 4.1 статті 4 додатку № 2 до угоди поточна ціна автомобіля - це роздрібна ціна, яка встановлюється виробником та/або імпортером та/або дистриб`ютором автомобіля в останній робочий день кожного місяця протягом всього строку існування групи. Поточна ціна автомобіля, яка зазначена у додатку № 1 до угоди, - це поточна ціна автомобіля, повідомлена виробником та/або імпортером та/або дистриб`ютором, яка діяла на момент підписання угоди та додатків до неї.
Статтею 5 додатку № 2 до угоди  № 211957 встановлено обов`язок  ОСОБА_1          щомісячно сплачувати внески, які складаються із суми цілого чистого внеску, щомісячного внеску в оплату послуг АІСЕ та щомісячного внеску в оплату страхового платежу.
Відповідно до статті 4 додатку № 2 до угоди від 15 вересня 2007 року №  211957 розмір цілого чистого внеску визначається шляхом ділення поточної ціни автомобіля в кожному місяці на кількість внесків, передбачених графіком внесків, визначеному у додатку № 1. Щомісячний внесок в оплату послуг АІСЕ та щомісячний внесок в оплату страхового платежу визначаються як встановлений відсоток від поточної ціни автомобіля, зазначений у додатку № 1 до угоди,  та розраховуються на основі поточної ціни автомобіля у відповідному місяці. 
Таким чином, умовами угоди від 21 листопада 2008 року № 211957 передбачено, що розміри внесків ОСОБА_1 розраховуються кожного місяця, у якому у відповідача виник обов`язок сплачувати внески, і залежать від поточної ціни автомобіля.     
Встановивши, що ОСОБА_1  із січня 2017 року не сплачував щомісячні внески, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що розмір заборгованості відповідача за угодою від 15 вересня 2007 року № 174428 має визначатися виходячи із поточної ціни автомобіля марки КІА RIO станом на березень 2017 року. Такий алгоритм розрахунку заборгованості суперечить умовам, укладеного між сторонами договору, оскільки за його змістом розмір внесків за договором, які згідно з графіком є щомісячними, визначається як відсоток від поточної ціни автомобіля та розраховується на основі поточної ціни автомобіля щомісячно, а не за поточною ціною автомобіля станом на березень 2017 року. Тобто для правильного визначення розміру заборгованості потрібно визначити розмір кожного щомісячного платежу, виходячи із поточної ціни автомобіля станом на місяць, у якому сплачується такий платіж, а потім сумувати всі несплачені щомісячні платежі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 761/22385/16-ц (провадження № 61-6346св18), на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, зазначено, що «за загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції 2004 року, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог…Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо».
У постанові Верховного Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, зазначено, що «з огляду на вимоги частини п`ятої статті 236, статті 237 і статті 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».
Таким чином, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про наявність підстав для стягнення заборгованості у заявленому позивачем розмірі є передчасними, оскільки суд першої інстанції не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості та не перевірив, чи відповідає він умовам укладеного між сторонами договору.
Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідача, висновок суду про задоволення позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного оскарження, дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення щодо задоволення зустрічного позову скасувати, передати справу в цій частині до суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні первісного позову  - залишити без змін.
Керуючись статями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 січня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в частині задоволення зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення боргу скасувати.
Справу № 536/2279/17 в частині зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення боргунаправити на новий розгляд  до суду першої інстанції.
В іншій частині рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 січня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року залишити без змін.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30 січня 2020 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року в скасованій частині втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
                                                                                      І. О. Дундар
                                                                                                         Є. В. Краснощоков
                                                                                                          М. М. Русинчук