ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/32015/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04 серпня 2020 року №258553-5405-1013, прийняте ГУ ДПС у Київській області.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що земельний податок нарахований їй у розмірі, що не відповідає розміру, встановленому вимогами чинного законодавства, у зв`язку із чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Позивач, зокрема зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про правомірність оскаржуваного рішення, оскільки відповідачем не було надано документів на підстави інформації яких ним здійснювався розрахунок розміру земельного податку.
На переконання позивача, за наявності таких обставин можливість перевірити правомірність розрахованої відповідачем суми податку відсутня.
З огляду на зазначене, позивач уважає, що відповідачем не доведено правомірність прийняття свого рішення, як того вимагають положення КАС України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції та просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1261 га, з кадастровим номером 3222486600:05:001:0177. 
04 серпня 2020 року Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення №258553-5405-1013, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2020 рік у розмірі 14730,25 грн.
Уважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявний обов`язок зі сплати земельного податку, оскільки вона є власником земельної ділянки та відповідно до вимог Податкового кодексу України зобов`язана сплачувати такий податок.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
За змістом підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановлених Кодексом та законами з питань митної справи.
Пунктом 36.1. статті 36 ПК України встановлено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи (пункт 36.5 статті 36 ПК України).
Відповідно до пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України, зі змінами та доповненням, земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. 
Згідно з пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
У відповідності до стаття 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. 
Статтею 270 ПК України установлено, що об`єктами оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.
За змістом статті стаття 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. 
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році. 
Згідно з пунктом 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи позивач є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1261 га, з кадастровим номером 3222486600:05:001:0177, що підтверджується витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Доказів протилежного позивачем до адміністративного позову не надано.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Водночас колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги з приводу протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення в частині здійснення розрахунку суми земельного податку, оскільки на ненадання податковим органом оригіналу чи засвідченої копії витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, власником якого є позивач не є підставою для висновків про те, що такий розрахунок здійснено з порушенням.
Колегія суддів звертає увагу, що такі доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення арифметичного підрахунку спірного податку чи застосування відповідачем невідповідних вхідних даних та неправильних коефіцієнтів. 
При цьому позивач, звертаючись до суду не надав доказів помилковості здійснення відповідачем розрахунку. 
За змістом частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас позивач не наводить таких доводів, стверджуючи лише про відсутність розрахунку та посилань на відповідні джерела його здійснення, що не може розцінюватися як самостійна підстава для висновку про протиправність, розрахованої відповідачем суми земельного податку.
Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2021 року, справа №826/10983/18.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Водночас апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом оцінки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону. 
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя                                           І.О.Лічевецький 

Суддя                                                              В.П.Мельничук 

Суддя                                                              О.М.Оксененко