ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 вересня 2021 року

м. Харків

справа №636/1112/20

провадження № 22-ц/818/3659/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Бурлака І.В.

за участю секретаря – Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач (апелянт) :  ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

апелянт: ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним, переведення прав покупця, визнання права власності, з апеляційними скаргами  ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2021 року, постановлене у складі судді Оболєнської С.А., в залі суду в місті Чугуїв, 

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір дарування від 14.09.2007 року; перевести на нього права покупця за договором купівлі-продажу 19/20 частин будівель від 14.09.2007 року на Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 14.09.2007 року між ним та відповідачем укладено договір дарування, згідно умов якого він подарував відповідачу 250 000 грн. Відповідач ОСОБА_2 є його сином, та вони домовилися, про те, що в подальшому відповідач придбає на ім`я позивача частину об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач не виконав обіцянку, а натомість придбав на своє імя Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Просить визнати правочин – договір дарування від 14.09.2007 року недійсним з підстав ч.1 ст.203, ч.1 ст.125 ЦК України та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо переведення на позивача ОСОБА_1 прав покупця за договором купівлі-продажу19/20 частин комплексу будівель від 14.09.2007 року на Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 та щодо визнання права власності ОСОБА_1 на Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення. 

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності належних доказів факту дарування грошових коштів в сумі 250 000 грн. суперечить обставин справи, наданим доказам, а також висновку самого суду про наявність факту укладення нікчемного правочину – договору дарування від 14.09.2007 року. Вказує, що суд першої інстанції встановив наявність нікчемного правочину, та в порушення вимог ст. 216, 1212 ЦК України не застосував наслідки недійсності нікчемного правочину. Зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права повністю узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 20, п. 4 ч. 2 ст. 16, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 216, п. 1 ч. 3 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України, при цьому суд першої інстанції, у зв`язку з порушенням вищевказаних норм матеріального та процесуального права, ігнорував свої обов`язки щодо ефективного захисту порушених прав та не застосував спосіб захисту, визначений позивачем.

Також з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_5 , в якій просила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо переведення на позивача ОСОБА_1 прав покупця за договором купівлі-продажу 19/20 частин комплексу будівель від 14.09.2007 року на Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 та щодо визнання права власності ОСОБА_1 на Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення. 

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що позивач ОСОБА_1 є її чоловіком. Вказує, що між позивачем, відповідачем та нею на початку вересня 2007 року виникла домовленість, згідно якої ОСОБА_2 за кошти подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 придбає від свого імені, але на користь подружжя ОСОБА_6 об`єкт нерухомості, який є предметом спору. Вказує, що спір, який на даний час розглядається стосується її майнових прав та інтересів, у зв`язку з тим, що спірний об`єкт нерухомості було придбано і на її користь за грошові кошти, що належали і їй на праві сумісної власності. Наголошує, що суд першої інстанції прийняв судове рішення про права та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі, що є підставою для скасування рішення.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 - підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали в простій письмовій формі договір дарування від 14 вересня 2007 року відповідно котрої ОСОБА_1 передав у дар ОСОБА_2 250 000 грн. для придбання Ѕ частини 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с. 7).

Відмовляючи в задоволені заявлених вимог суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування є нікчемним, а отже не підлягають задоволенню і похідні від цього вимоги про переведення на позивача прав покупця за договором купівлі-продажу та визнання за ним права власності на Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч.2, 3 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин - це правочин, недійсність якого встановлено законом. Тобто, встановлення його недійсності в судовому порядку не вимагається.

За правилами частини 5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей відносяться: валюта України; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України; іноземна валюта; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах; банківські метали (п. 1 ст. 1 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93).

Відповідно до вимог ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Положення частини четвертої статті 203 ЦК України встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, основою цивільного процесу є принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин районний суд дійшов правомірного висновку, щодо правових наслідків недотримання нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей на суму понад п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян застосовується загальне правило, передбачене ч. 1 ст. 220 ЦК, яким встановлено, що у випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що у відповідача перед ОСОБА_1 виникло зобов`язання придбати на його ім`я нерухоме майно, тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. 

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_5 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 12, 13 ЦПК України кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено, ч. 1 ст. 352 ЦПК України, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в разі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси, обов`язки.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, свобод, інтересів, обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено питання у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення слід вважати таким, що прийнято про права, свободи, інтереси, обов`язкии осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права, свободи, інтереси, обов`язки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, свободи, інтереси, обов`язки останніх.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами справи не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права, свободи, інтереси, обов`язки цієї особи.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді осіб, які не брали участі у справі.

У статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) вказано, що «суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги не учасником справи, який не був присутній під час апеляційного розгляду справи, а особою, яка взагалі не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції перш за все має з`ясувати, чи вирішував суд першої інстанції питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановлення факту вирішення судом першої інстанції зазначених питань є необхідною передумовою для здійснення апеляційного перегляду судового рішення та оцінки доводів особи, яка подала скаргу, оскільки в інакшому випадку (якщо буде встановлено, що питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника у справі судом першої інстанції не вирішувалися) апеляційний суд закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, незалежно від того, чи розглядалися відповідні доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Наразі ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2021 року, однак колегія суддів вважає, що наявні підстави для закриття апеляційного провадження.

ОСОБА_5 вказує, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки. Зазначає, що позивач ОСОБА_1 є її чоловіком та на початку вересня 2007 року між позивачем, відповідачем та нею виникла домовленість, згідно якої ОСОБА_2 за кошти подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 придбає від свого імені, але на користь подружжя ОСОБА_6 об`єкт нерухомості, яка є предметом спору. Вважає, що спір, який на даний час розглядається стосується її майнових прав інтересів, у зв`язку з тим, що спірний об`єкт нерухомості було придбано і на її користь за грошові кошти, що належали і їй на праві сумісної власності.

Між тим, із змісту рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2021 року вбачається, що ані у його мотивувальній, ані у його резолютивній частині висновків про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_5 не міститься.

Спір за позовом ОСОБА_1 вирішено судом в межах заявлених ним вимог, наведених підстав та наданих ним доказів.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_5 до апеляційної скарги додала копії розписок від 14.09.2007 року.

Згідно копії розписки від 14.09.2007 року (а.с. 91 т. 2) ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 250 000 грн., про що оформлено між ними договором дарування від 14.09.2007 року для придбання на користь ОСОБА_1 об`єкту нерухомості - Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 . 

За змістом розписки від 14.09.2007 року (а.с. 92 т. 2) ОСОБА_2 придбав за дорученням та на користь батька ОСОБА_1 за отримані від ОСОБА_1 14.09.2007 року грошові кошти у розмірі 250 000 грн. об`єкту нерухомості - Ѕ частину 19/20 частин комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_1 , за що заплатив 250 000 грн., отримані від ОСОБА_1 14.09.2007 року. Зазначено, що покупка за зазначену ціну не суперечить їх домовленості. 

Між тим, такі докази не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зауважує, що суд має забезпечити додержання основних принципів процесуального права, зокрема, принципу рівності учасників процесу, принципу диспозитивності та щодо реалізації права на звернення до суду в установленому законом порядку всіх учасників розгляду з додержанням правил всіх стадій розгляду. Отже, особа, яка подала апеляційну скаргу, хоча і не брала участі при розгляді справи судом першої інстанції, не може мати привілеїв стосовно реалізації своїх прав в порівнянні з іншими учасниками судового розгляду.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на принцип диспозитивності ОСОБА_5 має можливість вільно розпоряджатися своїми процесуальними і матеріальними правами, та у разі, якщо вважає, що її права порушені ОСОБА_1 , який без її згоди неправомірно розпорядився спільними з позивачем грошовими коштами, має можливість звернутися до суду із відповідним позовом, навівши його підстави та надати докази на власний розсуд.

ОСОБА_5 не позбавлена можливості звернутися до судуі із власними вимогами до ОСОБА_2 , якщо вважає, що останній безпідставно отримав кошти або майно за її рахунок. 

Колегією суддів не встановлено, що рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2021 року вирішено питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_5 . 

Колегія суддів наголошує, що право на апеляційне оскарження належить лише особам, коло яких визначено статтею 352 ЦПК України. І особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржувати судове рішення лише в разі, якщо цим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. При цьому довести зазначені обставини мають саме ці особи.

Згідно ст. п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких обставин апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2021 року підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 362, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2021 року – закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                               І.В. Бурлака

Повний текст постанови виготовлено 05 жовтня 2021 року