Справа № 431/1149/20 
Провадження № 22-ц/810/803/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року          Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                   Назарової М.В.,
суддів:                                        Кострицького В.В., Луганської В.М.,
за участю секретаря                        Сінько А.І.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження 
апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області 
на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16 липня 2021 року, ухваленого Старобільським районним судом Луганської області у складі: судді Ткач О.В. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання права власності на спадкове майно,

                               в с т а н о в и в:

У березні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом до суду, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_2 , який за життя перебував на обліку у Фонді соціального страхування як особа, постраждала від нещасного випадку на виробництві та отримуююча щомісячні грошові виплати внаслідок втрати працездатності і якому відповідач повинен був здійснювати такі виплати. 
Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємицею 1 черги за законом, оскільки реалізувала своє право на спадщину, що відкрилась після смерті батька ОСОБА_2 , звернувшись до приватного нотаріуса Старобільського районного нотаріального округу Басової О.В. з заявою про прийняття спадщини. 
На запит нотаріуса про наявність в спадковій масі заборгованості по страхових виплатах відповідач повідомив про відсутність такої заборгованості. 
Проте, позивач ОСОБА_1 вважає, що з липня 2018 року по день смерті її батька - ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 щомісячних страхових виплат не отримував через незаконне припинення їх виплати, внаслідок чого виникла заборгованість з серпня 2018 року до липня (включно) 2019 року в 72 000 грн. 
Позивачка після уточнення позовних вимог, із посиланням як на правову підставу своїх вимог на ст. 1227 ЦК України, ст. 28, 40 ч. 13 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-ХIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції від 23.09.1999 просила суд визнати за нею право власності на суму недонарахованих страхових виплат у розмірі 32542,87 грн, які входять до складу спадщини, у виді страхових виплат за період починаючи з моменту припинення червень 2017 року по момент поновлення квітень 2018 року (включно), включаючи липень 2019 року, на одержання яких за життя мав право її померлий батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути цю суму з відповідача та судовий збір в сумі 840,80 грн.
У відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав, оскільки ОСОБА_2 перебував на обліку у Фонді з 01.08.2001, мав страховий випадок трудове каліцтво, що стався 19.05.1970 року. 05.06.2017 Старобільським відділенням винесено постанову №1220/4905.3/4905/19 «Про припинення щомісячної страхової виплати «з 01.06.2017 року у зв`язку із зміною місця проживання (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000199589 від 10.05.2017). Сплата страхових сум з 01.02.2016 до 31.05.2017 (до моменту припинення) підтверджена копіями реєстрів. За період з 01.06.2017 до 31.03.2018 щомісячні страхові виплати не нараховувались, оскільки останній не звертався із заявою про продовження страхових виплат. На підставі заяви ОСОБА_2 йому було призначено страхові виплати з 01.06.2018 безстроково в розмірі 3039 грн, про що свідчить Постанова Біловодського відділення УВД Фонду у Луганській області від 08.06.2018. Такі виплати були ОСОБА_2 здійснені до моменту його смерті - по липень 2019 року (включно). Оскільки з 01.06.2017 до 31.03.2018 страхові виплати ОСОБА_2 не нараховувались, то він не набув на них права, а отже спадкоємиця ОСОБА_3 також не може успадкувати невиплачені за життя ОСОБА_2 грошові суми. Просили відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю.
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16 липня 2021 року 
позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області про визнання права власності на спадкове майно, стягнення заборгованості задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на суму недорахованих страхових виплат в 29 351,92 грн, які є спадщиною, що відкрилась після смерті батька - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , які він мав право одержати за життя за період з червня 2017 по квітень 2018 року.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на користь ОСОБА_1 29 351,92 грн, які входять до складу спадщини у вигляді страхових виплат, на одержання яких за життя мав право ОСОБА_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнуто судовий збір в сумі 756,72 грн.
В задоволенні решти позову позивачу відмовлено за необґрунтованістю. 
В апеляційній скарзі відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області просить скасувати оскаржуване рішення про задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог позивачки.
Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права. Скаржник зазначає, що потерпілий ОСОБА_2 як внутрішньо переміщена особа за період з червня 2017 року по квітень 2018 року до органів Фонду соціального страхування України за продовженням страхових виплат не звертався, тому у органів Фонду не було підстав для подальшого нарахування та виплати страхових коштів ОСОБА_2 за період з 01.06.2017 по 30.04.2018 року; потерпілий за час свого життя у встановленому законом порядку не оскаржував дії Старобільського відділення щодо припинення страхових виплат, не виявив волі на те, щоб відновити нарахування щомісячної страхової виплати, а отже, страхові кошти за період з 01.06.2017 по 30.04.2018 року йому не нараховувались та не можуть входити до складу спадщини ОСОБА_2 .
Фонд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим з Управління необґрунтовано стягнуто 29351,92 грн та не в повній мірі аргументовано, з яких міркувань був зроблений розрахунок суми стягнення грошових коштів у розмірі 32542,87 грн, оскільки загальний розмір страхових виплат, на одержання яких за життя мав би право ОСОБА_2 (у разі звернення до органів Фонду) за період 3 01.06.2017 по 31.03.2018, становить 22242,11 грн, а саме:
за період з 01.06.2017 по 31.12.2017 включно 2019,73 грн х 7 міс =14138,11 грн;
за період з 01.01.2018 по 28.02.2018 включно 2532,50 грн х 2 міс =5065,00 грн;
за період з 01.03.2018 по 31.03.2018 включно 3039,00 грн х 1 міс =3039,00 грн;
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що відповідач не надав до суду письмові докази у виді свого «правильного» розрахунку по недоотриманим страховим виплатам за відповідний період, як зараз в апеляційній скарзі, не надав ніяких належних та допустимих доказів, пояснень, на підтвердження зворотного або про існування помилок в розрахунку наданого позивачем, а лише обмежився своїми запереченнями щодо існування такого права у позивача на отримання даних страхових виплат, як спадкового майна. Таким чином, відповідно до ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції під час розгляду справи, оцінював докази як за своїм внутрішнім переконанням, так і відповідно тих доказів, які були надані сторонами до матеріалів справи. А тому доводи відповідача, які викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та не заслуговують уваги апеляційного суду, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що скаржник намагався, але не зміг надати відповідні докази ( у виді даного розрахунку) саме з об`єктивних та поважних причин, які б обґрунтовували їх не надання, тому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.
Від відповідача надійшла відповідь на відзив позивача, в якому зазначено, що твердження позивача, що Управлінням в процесі судового розгляду в суді першої інстанції не було надано відповідних доказів (власного розрахунку суми заборгованості) є таким, що не відповідає обставинам справи, оскільки Управлінням в повному обсязі не визнавались позовні вимоги ОСОБА_1 .
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2021 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії –Кострицького В.В., Луганської В.М. Апеляційне провадження по справі було відкрито 10 вересня 2021 року. Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду на 02 листопада 2021 року о 12.30 год. 
У судовому засіданні представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області підтримав доводи апеляційної скарги.
Позивачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилася, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що щомісячні страхові виплати, які гарантовані ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а в подальшому Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підлягали нарахуванню за період з 01.06.2017 до 31.03.2018, проте не були виплачені відповідачем внаслідок їх безпідставного припинення в порушення конституційних прав й свобод ОСОБА_2 як внутрішньо переміщеної особи, а тому суд послався на ст. 1216, 1217, 1218, 1227, 1229, 1261 ЦК України та дійшов висновку, що грошові кошти в сумі 29 351,92 грн є спадщиною, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 й складається з заборгованості по страхових виплатах, що виникла за період з 01.06.2017 до 31.03.2018 року: з червня 2017 по жовтень 2017 року (2019,73х4) = 8 078,92 грн. З жовтня 2017 року (щомісяця - 3039 грн) по квітень 2018 року (7х3039) = 21 273 грн, всього: 8078,92 + 21273 грн = 29 351,92 грн. Доводи позивача про не сплату в липні 2019 року суми в 3 190,95 грн. необґрунтовані й спростовані відомостями реєстру, що підтверджують сплату цієї суми відповідачем. В цій частині позов задоволенню не підлягає.
Переглядаючи рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазнавчає наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким не оспорюється, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвом про народження, свідоцтвом про шлюб (а.с. 10-11 т. 1).
ОСОБА_2 перебував на обліку з 01.08.2001 року, мав зареєстрований страховий випадок трудове каліцтво, що стався 19.05.1970 року. За висновками МСЕК від 08.07.96 року йому як потерпілому встановлено сукупний відсоток втрати професійної працездатності 40%, безстроково.
ОСОБА_2 був внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено довідкою №0000199589 від 04.06.2018 року (а.с. 15 т. 1).
Відповідач не оспорює, що 05.06.2017 року Старобільським відділенням УВД Фонду винесено постанову № 1220/4905.3/4905/19 «Про припинення щомісячної страхової виплати» ОСОБА_2 з 01.06.2017 року у зв`язку зі зміною місця проживання (ВПО) (а.с. 163 т. 1).
Згідно постанови Біловодського відділення УВД Фонду у Луганській області від 08.06.2018 року № 1222/4905.3/4905/2 «Про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати» з 01.04.2018 року ОСОБА_2 продовжено виплату щомісячної суми грошей, призначену в рахунок часткової чи повної втрати працездатності в розмірі 3039 грн. (а.с. 33 т. 1).
Згідно постанови Біловодського відділення УВД Фонду у Луганській області від 12.03.2019 року № 122/4905.3/4905/ про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до ч. 2 статті 37 з 01.03.19 року ОСОБА_4 призначена щомісячна страхова виплата в розмірі 3 190,95 р. (а.с. 34 т. 1).
З наданих відповідачем відомостей вбачається, що ОСОБА_2 з лютого 2016 до травня 2017 року (включно) та з липня 2018 до липня 2019 року (включно) страхові суми були виплачені.
Натомість за період з 01.06.2017 року по 31.03.2018 року щомісячні страхові виплати ОСОБА_2 не нараховувались та не виплачувалися.
Предметом апеляційного перегляду є рішення суду про задоволення позовних вимог про визнання права власності на неотримані за життя ОСОБА_2 як спадкодавцем страхові щомісячні суми за позивачкою в порядку спадкування за законом за період з 01.06.2017 року по 31.03.2018 року та про стягнення цих сум.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржується.
Згідно статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частина перша статті 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ та має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.
Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України № 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.
Статтею 40 вказаного Закону (в редакції до 01 січня 2015 року) передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.
Спадкодавець ОСОБА_2 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у Біловодському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, надавши довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.05.2017 №0000199589, проте з червня 2017 року страхові виплати ОСОБА_2 вказаним відділенням були припинені, причина – зміна місця проживання (ВПО) на підставі постанови від 05.06.2017.
Помилковим є довід скарги про те, що припинення страхових виплат відбулось на законних підставах вказаною постановою від 05.06.2017 по причині зміні місця проживання (ВПО) відповідно до статей 46, 47 закону України від 23.09.1999 №1105-Х1У «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і за життя з приводу припинення виплати страхових сум ОСОБА_2 до відділень ФССУ не звертався, тому з його смертю припинилися його права та обов`язки, зокрема право на оскарження дій ФССУ щодо припинення страхових виплат, а до позивача, як спадкоємця це право не перейшло.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.
У статті 38 Закону № 1105-ХІV (у редакції, чинній на час припинення страхових виплат) передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) Кабінет Міністрів України визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).
Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VІІ; у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.
Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.
До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної.
Постановами Кабінету Міністрів України № 531, 637 та 595 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.
Зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вони не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади.
Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VІІІ).
У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.
Вказану правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18).
Аналіз вищенаведених норм права дає підстави зробити висновок, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке право закріплене за особою положеннями Закону № 1105-ХІV (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України.
Вищевикладені положення законодавства свідчать про те, що спадкодавець ОСОБА_2 мав право на нарахування та виплату страхових виплат не залежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, а тому спадкоємець ОСОБА_1 відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом.
Проте, фактичні обставини щодо розміру суми страхової виплати за період з 01.06.2017 року по 31.03.2018 року судом повністю не встановлено, не взято до уваги, що вимоги ст. 37 Закону України від 23.09.1999 №1105-Х1У в редакції, що діяла до 01.07.2021, перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати, таке перерахування провадиться з 01 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетром Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.
Оскільки судом розраховано страхові виплати, які є спадщиною, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 , які він мав право одержати за життя за період з червня 2017 року по квітень 2018 року та які стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області та користь ОСОБА_1 , виходячи з розміру щомісячної суми 3039 грн, яка відповідає сумі, визначеній постановою відповідача від 08.06.2018 про продовження раніше призначеної щомісячної виплати (а.с. 33 т. 1) та не звернувши увагу на те, що станом на час припинення виплат померлому його щомісячне відшкодування складало 2019,73 грн, і не взявши до уваги наведені вимоги закону, то колегія суддів погоджує наданий відповідачем розрахунок цих сум наступним чином: 
за період з 01.06.2017 по 31.12.2017 включно 2019,73 грн х 7 міс =14138,11 грн;
за період з 01.01.2018 по 28.02.2018 включно 2532,50 грн х 2 міс =5065,00 грн;
за період з 01.03.2018 по 31.03.2018 включно 3039,00 грн х 1 міс =3039,00 грн, а загалом - становить 22242,11 грн.
Вказаний розрахунок не є доказом у розумінні ст. 76 ЦПК України, на що помилково посилається у відзиві на апеляційну скаргу позивачка, а є доводом апеляційної скарги з власним розрахунком заборгованості, який ґрунтується на вимогах закону та повністю відповідає матеріалам справи та не спростований позивачем.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення у відповідній частині.
Оскільки суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосування до них, але припустився помилки у розрахунках розміру щомісячних платежів, на які визнав право власності за позивачем в порядку спадкування за законом та які стягнув з відповідача на користь позивача як спадщину, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід змінити, зменшивши стягнуті суми з 29351,92 грн до 22242,11 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачкою за подання позовної заяви з ціною позову 32542,87 грн, який задоволено на 22242,11 грн, сплачено 840,80 грн, відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено 1261,20 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено на 68,34%, з урахуванням взаємозаліку з позивачки на користь відповідача до стягнення належить 287,33 грн.
Тому рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд 

                п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області задовольнити частково.
Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16 липня 2021 року змінити, зменшивши суму, на яку визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на недонараховані страхові виплати, які є спадщиною, що відкрилася після смерті батька - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , які він мав право одержати за життя за період з червня 2017 року по квітень 2018 року та які стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області та користь ОСОБА_1 , з 29351,92 грн до 22242,11 грн.
В частині вирішення питання про розподіл судових витрат рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ) на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (ЄДРПОУ 41313100) 287,33 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови – 05 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: