ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2021 року
м. Харків
справа №646/2938/20
провадження №22-ц/818/2787/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П. 
за участю секретаря судового засідання Сабельніка Б.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – фізична особа – підприємць ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 січня 2021 року, у складі судді Білінської О.В.,-
УСТАНОВИВ :
У травні 2020 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до фізичної особи – підприємця (далі – ФОП) ОСОБА_2 , яким просив: стягнути з відповідача на користь позивача 349530,98 грн., з яких: 28000 грн. – грошові кошти, збережені без достатньої правової підстави; 91560 грн. – пеня; 584,55 грн. – 3% річних; 565,60 грн. – інфляційні витрати; 223820,83 грн. – збитки; 5000 грн. – моральна шкода. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати на проведення експертизи у розмірі 8541,59 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що у володінні та користуванні позивача перебуває автомобіль марки FORD Tranzit D, 1996 року випуску. 20.04.2019 позивач пригнав автомобіль на СТО «Автосервіс», що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Південнопроектна, 4, власником і керівником якого є відповідач. Сторонами була досягнута домовленість про ремонт автомобіля позивача, що коштуватиме 35000 грн., і буде здійснено протягом одного тижня, починаючи з 03.05.2019. 18000 грн. позивачем за вимогою відповідача було перераховано авансом на картковий рахунок останнього. Впродовж визначеного строку ремонт виконаний не був, відповідач став повідомляти позивачу про проблеми, що ускладнюють ремонт і вимагають додаткових коштів. Так, 06.06.2019 позивач додатково передав відповідачу 10000 грн. на цілі ремонту. Однак відповідачем жодні дії з ремонту так і не були проведені. 02.07.2019 позивач прибув на СТО та викликав поліцію, у присутності яких, попередньо попередивши відповідача, забрав буксиром несправний автомобіль, двигун якого, як і раніше був у розібраному стані. При огляді автомобіля позивач виявив, що замок запалювання зламаний, встановлений стартер з іншого автомобіля, а деякі деталі, які були в автомобілі на момент передачі його на СТО, зокрема: паливний насос високого тиску, вартістю 60 000,00, 4 паливні форсунки, вартістю близько 2 500,00 грн, кожна, в`язкісна муфта вентилятора радіатора, вентилятор радіатора, паливні магістралі паливного насосу, ковпачки штовхача клапанів (8 штук), болти кріплення осі коромисел, болти кріплення верхньої кришки двигуна, зворотні трубки форсунок були відсутні, двигун перебував без верхньої кришки, а датчик температури моторної оливи був замінений на явно зношений датчик більшого розміру, у невідомому технічному стані. Позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до органу досудового розслідування щодо дій ОСОБА_2 та працівника його СТО В`ячеслава. Позивач уважає, що з аналізу відносин між ним та відповідачем, між ними укладено договір побутового підряду, відповідно до якого позивач зобов`язався оплатити роботи відповідача, а відповідач здійснити ремонт двигуна автомобіля протягом тижня з моменту досягнення домовленості. Однак відповідач свою частину домовленості не виконав, в зв`язку з чим позивач відмовився від укладеного з відповідачем договору, письмово повідомивши його про розірвання договору за двома адресами (місцем виконання робіт та юридичною адресою) та вимагав повернення сплачених грошових коштів та запчастин. Відповідач ухилився від отримання кореспонденції, але 27.08.2019 позивач вручив повідомлення про розірвання договору та вимогу повернення сплачених грошових коштів та запчастин відповідачу особисто, відмітку про що відповідач на примірнику позивача проставляти відмовився, а факт вручення підтверджується відеозаписом. Внаслідок протиправної поведінки відповідача позивач зазнав моральних страждань, пов`язаних з неможливістю впродовж тривалого часу користуватися автомобілем, за допомогою якого заробляв на життя.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем належними доказами не підтверджено факту укладення між сторонами договору побутового підряду, а саме, його істотних умов, строків виконання, об`ємів робіт, які планувалося виконати та які виконані фактично, строків виконання робіт. Крім того, позивач вказує, що за частину виконаних робіт проводив відповідні розрахунки з відповідачем у готівковій формі, однак, жодних доказів цього не надав. Долучені ним до позовної заяви квитанції, вимога про повернення грошових коштів та запчастин, експертне дослідження, заява до органів поліції не можуть слугувати належним доказом укладення між сторонами договору побутового підряду. Відсутній будь-який документ, в якому зазначені повні відомості про особу, якій було надано послугу, його виконавця, їх підписів та істотних умов договору. За наведених обставин суд зробив висновок, що відсутні підстави уважати, що між сторонами виникли зобов`язання з виконання договору побутового підряду та відповідачу позивачем було завдано збитки порушенням виконання зобов`язання, тому підстав для стягнення коштів у їх відшкодування немає.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, якою просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, не відповідність висновків суду обставинам, які мають значення для справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що особливістю форми договору побутового підряду є те, що він може бути укладений в усній формі (якщо виконується в момент укладення). При цьому договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов. Уважає, що факт укладення між сторонами договору підряду підтверджений доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме роздруківками, паперовими копіями електронного розрахункового документу (квитанції ), електронними доказами, відео- та аудіофайлами, показаннями свідків, копією довіреності на володіння та користування транспортним засобом, копією повідомлення про кримінальне правопорушення та витягу з ЄРДР , копією вимоги про повернення грошових коштів та запчастин (повідомлення про розірвання договору) з доказами відправлення, роздруківкою результатів відстеження поштових справлень , копією повідомлення про дату, час та місце проведення експертного огляду автомобіля , висновком експерта за результатами проведення експертного автотехнічного дослідження 23.10.2019 №18839, рахунку та квитанції про оплату експертного автотехнічного дослідження , копією рахунку-фактури від 04.03.2020 №1081, довідкою розрахунку вартості відновлювального ремонту №118/03-20, договору, рахунку, квитанції та акту про оплату послуг , копією договору на надання юридичних послуг від 31.01.2020 №31/01, квитанції про надання юридичних послуг у розмірі 12500 грн. Зазначає, що оскаржуване рішення не містить жодних висновків та взагалі посилань на електронні докази, надані позивачем, суд не досліджував їх взагалі та не надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу.
ОСОБА_5 , який діє в інтересах ФОП ОСОБА_2 , подав відзив на апеляційну скаргу, в задоволенні якої просить відмовити, вирішити питання щодо стягнення з апелянта витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16000 грн. Посилається на те, що докази, які позивач уважає належними, не підтверджують факту укладення договору побутового підряду між сторонами. Так, квитанції АТ КБ «Приват Банк» від 03.05.2019, про переведення на рахунок ОСОБА_2 грошових коштів, висновок експерта за результатами проведення експертного автотехнічного дослідження №18839 від 23.10.2019 з приводу дослідження двигуна автомобіля марки «FORD», довідка №118/03-20, розрахунку вартості відновлювального ремонту двигуна автомобіля марки FORD Transit 1996 року випуску, аналогічного двигуну, встановленому на автомобілі FORD Transit, не є належним доказом того, що відповідачем отримано грошові кошти від позивача в рахунок виконання ремонтних робіт транспортного засобу, чи на придбання додаткових запчастин та того, що останній мав намір їх використати саме за умовами виконання договору побутового підряду, укладеного з позивачем. Експертне дослідження, спрямоване на встановлення причин виходу з ладу двигуна автомобіля марки «FORD», не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та стану працездатності транспортного засобу. Відсутній будь-який документ, в якому зазначені повні відомості про особу, якій було надано послугу, його виконавця, їх підписів та істотних умов договору. Показання свідків також не дають беззаперечних підстав для висновку, що між сторонами було укладено договір побутового підряду та досягнуто всіх істотних умов. Також не можуть бути прийняті у якості належних та допустимих доказів надані позивачем електронні докази на DVD носію, оскільки вони не містять інформації саме про момент фактичного «укладення» договору підряду, з наданих доказів неможливо встановити дійсні обставини, відсутні відомості про дату, час та місце їх створення. Аудіозапис не містить відомостей про особу, голос якої відображено в розмові. Отже, відсутні підстави уважити, що між сторонами виникли зобов`язання з виконання договору побутового підряду та підстав для стягнення коштів у їх відшкодування немає. Крім того, просив стягнути з апелянта витрати на правничу допомогу в Харківському апеляційному суді, що складають 16000 грн., та підтверджені договором від 14.04.2021, додатковою угодою та квитанцією до прибуткового касового ордеру.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, вивчивши докази та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 власником транспортного засобу – автомобілю марки «FORD» модель «Transit D», білого кольору, 1996 року випуску, з реєстраційним номером НОМЕР_2 , є ОСОБА_6 . (а.с. 11).
Відповідно до довіреності від 25.03.2010, посвідченої приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області Бєлашом Ю.Д., зареєстрованої в реєстрі за №225, ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від його імені розпоряджатися (продати, обміняти) за ціну та умовах, які будуть визначатися ними самостійно, виходячи із розумної доцільності, належним йому на підставі свідоцтва про транспортний засіб серії НОМЕР_1 автомобілем марки «FORD» з реєстраційним номером НОМЕР_2 (а.с. 10).
Відповідно до довіреності від 20.05.2018, посвідченої приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області Яровим О.Б., зареєстрованої в реєстрі за №653, ОСОБА_8 довірив ОСОБА_1 , ОСОБА_10 від його імені розпоряджатися (продати, обміняти) за ціну та умовах, які будуть визначатися ними самостійно, виходячи із розумної доцільності, належним ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про транспортний засіб серії НОМЕР_1 автомобілем марки «FORD» з реєстраційним номером НОМЕР_2 (а.с. 9).
Згідно квитанції АТ КБ «Приват Банк» №68101677268925451838 від 03.05.2019 ОСОБА_11 відправила на карту ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 18000 грн., призначення платежу «переказ на карту Приват Банку» (а.с. 17).
Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №12019220060002031 від 14.08.2019 внесено відомості за кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за фабулою: 13.08.2019 до чергової частини Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області надійшла ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова щодо внесення відомостей до ЄРДР про те, що невстановлена особа шляхом обману заволоділа майном ОСОБА_1 , чим спричинила останньому матеріальний збиток (а.с. 31).
Під час розгляду справи судом першої інстанції в судовому засіданні було допитано ОСОБА_1 у якості свідка, який пояснив, що навесні 2019 року у зв`язку з несправністю автомобіля звернувся до СТО, власником якого є ОСОБА_2 . За усної домовленістю загальна вартість ремонтних робіт склала 35000 грн. З картки дружини позивача ОСОБА_11 була перерахована на карту відповідача грошова сума авансу у розмірі 18000 грн. Пізніше відповідач повідомив про виявлення нових несправностей автомобіля, які необхідно відремонтувати за додаткові кошти у сумі 10000 грн. 03.05.2019 відповідач пообіцяв відремонтувати автомобіль протягом тижня. Пізніше позивач відвідав СТО, де впевнився, що ремонт автомобіля не був розпочатий, а автомобіль знаходився у розібраному вигляді. Після чого він вирішив відбуксувати автомобіль до іншого СТО.
Допитана під час розгляду справи судом першої інстанції в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона перерахувала відповідачу суму авансу за ремонт автомобіля у розмірі 18000 грн. Всі обставини справи їй були відомі через чоловіка, який у її присутності розмовляв по телефону на гучному зв`язку з відповідачем. Так, 03.05.2019 свідок чула розмову по телефону між її чоловіком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в ході якої відповідач пообіцяв закінчити ремонтні роботи автомобіля протягом двох тижнів. Також, повідомила, що ОСОБА_1 надіслав їй фотографії з СТО, на яких було зображено автомобіль у розібраному стані.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами статей 6, 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Нормами ст.ст. 639, 640 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).
Згідно частин 1, 2, 3 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.
Відповідно до ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Відповідно до ст. 866 ЦК України, договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.
Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
На підставі досліджених доказів, наданих сторонами, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів укладення між сторонами договору підряду, його істотних умов, строків виконання, об`ємів робіт, які планувалося виконати та які виконані фактично. Зокрема, матеріали справи не містять доказів, які б містили повні відомості про особу, якій було надано послугу, її виконавця, їх підписів та істотних умов договору.
Наданий позивачем в якості доказу висновок експерта за результатами проведення експертного автотехнічного дослідження від 23.10.2019 №18839 також не є належним доказом по справі, оскільки спрямований на встановлення причин виходу з ладу двигуна автомобіля марки «FORD» з реєстраційним номером НОМЕР_2 і не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та станом працездатності автомобіля позивача.
Також позивачем не доведено проведення розрахунків з відповідачем у готівковій формі на суму 10000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що долучені до позовної заяви квитанції, вимога про повернення грошових коштів та запчастин, заява до органів поліції не можуть слугувати належним доказом укладення між сторонами договору підряду.
Судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо не належної оцінки та помилкового не врахування судом електроних доказів ( СD диску із засвідченими відповідно до вимог закону), що містить відеофайли та аудіофайли на підтвердження факту укладення між сторонами договору підряду в усній формі. 
За змістом ст. 100 ЦК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).  Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених ЦПК України, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам. Відтворення аудіо – і відеозвпису проводиться в судовому засіданні або іншому приміщенні, спеціально обладнаному для цього (частини перша-четверта статті 229 ЦПК України).
Особи, яким пред`явлено для ознайомлення речові та електронні докази, можуть звернути увагу суду на ті чи інші обставини, пов`язані з оглядом. Ці заяви заносяться до протоколу судового засідання (частина перша статті 237 ЦПК України).
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 посянив, що в суді першої інстанції електроні докази, що містяться на СD диску не відтворювалися тобто не досліджувалися, окремого клопотання про таке відтворення він не заявляв. 
Зазначені пояснення підтверджуються даними протоколів судового засідання від 30.09.2020 та від 19.01.2021 року, що відбулися за участю представників позивач та відповідача ( а.с. 126 – 127, а.с. 149 – 151). 
Апеляційна скарга не містить доводів щодо допущення судом порушень вимог закону під час дослідження доказів у справі. Проте в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 заявив клопотання про дослідження аудіо та відеофайлів що містяться на СD диску шляхом їх відтворення. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у задоволені зазначеного клопотання було відмовлено, оскільки клопотання про дослідження цих доказів не було заявлено в суді першої інстанції. 
Тому судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки судом електронних доказів, що містяться на СD диску та як наслідок помилковий висновок суду про відсутність належних та допустимих доказів укладення між сторонами у справі договору підряду з визначенням умов такого правочину.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Квитанцією АТ КБ «Приват Банк» №68101677268925451838 від 03.05.2019 підтверджується перерахування ОСОБА_11 –дружиною позивача на карту ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 18000 грн. (а.с. 17).
Таким чином, оскільки грошові кошти в розмірі 18000 грн. отримані відповідачем без достатньої правової підстави, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в цій частині відповідно до статті 1212 ЦК України.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24 лютого 2021 року по справі №644/8081/17, провадження № 61-1179св19.
В постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 зазначено, що згідно із частиною 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.
Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 погодилась з цим висновком і зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача на його користь 3% річних та інфляційних витрат за період з 04.09.2019 по 15.05.2020 (254 дні).
При визначенні розміру інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.
Інфляція – це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.
Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».
Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Інфляційні нарахування входять до складу грошового зобов`язання.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.
Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою:
ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де
ІІ1 – індекс інфляції за перший місяць прострочення;
ІІ2 – індекс інфляції за другий місяць прострочення;
ІІ3 – індекс інфляції за третій місяць прострочення;
<...>
ІІZ – індекс інфляції за останній місяць прострочення.
В період з 04.09.2019 по 15.05.2020 індекс інфляції становив: у вересні 2019 року – 100,7; у жовтні 2019 року – 100,7; у листопаді 2019 – 100,1; у грудні 2019 – 99,8; у січні 2020 року – 100,2; у лютому 2020 року – 99,7; у березні 2020 року – 100,8; у квітні 2020 року – 100,8; у травні 2020 – 100,3.
Таким чином, сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить 18564,40 грн., звідки інфляційне збільшення боргу – 564,40 грн.
Розрахунок 3% річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, що становить: 18000 * 3% / 365 * 254, і дорівнює 375,78 грн.
На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 18000 грн., 564,40 грн. інфляційних витрат і 375,78 грн. 3% річних, а загалом – 18940,18 грн.
Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Разом з тим, Верховним Судом України зазначено, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
В даному випадку судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди у визначеному ним розмірі та не доведено причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову.
Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Враховуючи, що експертне автотехнічне дослідження від 23.10.2019 №18839 було проведено за ініціативою позивача до звернення до суду з позовною заявою; вказаний висновок визнаний неналежним доказом і судом при вирішенні спору не використовувався, підстави для відшкодування позивачу коштів на її проведення відсутні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, в зв`язку з чим вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні. Позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково. Стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 18000 грн., 564,40 грн. інфляційних витрат і 375,78 грн. 3% річних, а загалом – 18940,18 грн.
Вирішуючи заявлене у відзиві на апеляційну скаргу адвокатом Савченко В.А., який діє в інтересах ФОП ОСОБА_2 , питання щодо стягнення з апелянта витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16000 грн., колегія суддів доходить наступного.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Таким чином, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу стороною відповідача надано копії договору про надання правової допомоги від 14.04.2021, укладений між адвокатом Савченко В.А. і ФОП ОСОБА_2 ; додаткової угоди №1 від 14.04.2021 до договору про надання правової допомоги від 14.04.2021, якою визначено, що з урахуванням складності справи, фінансового стану клієнта, враховуючи ймовірно витрачений час, гонорар адвоката становить 16000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордера №16 від 14.04.2021 про прийняття від ФОП ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 14.04.2021 16000 грн.; ордера на надання правничої (правової) допомоги №1047785; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №1928 на ім`я Савченко В.А.
Однак, матеріали справи не містять переліку виконаних робіт, акту приймання-передачі надання послуг та виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 14.04.2021, рахунку-фактури.
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що стороною відповідача не надано достатніх доказів на підтвердження факту понесення ним витрат на правничу допомогу у розмірі 16000 грн., що свідчить про відсутність підстав для їх відшкодування за рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 19 січня 2021 року змінити.
Позов представника ОСОБА_1 – адвоката Мірошника Романа Сергійовича до фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 18000 (вісімнадцять тисяч) грн., 564 (п`ятсот шістдесят чотири) грн. 40 коп. інфляційних витрат і 375 (триста сімдесят п`ять) грн. 78 коп. 3% річних, а загалом – 18940 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот сорк) грн. 18 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 13 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                                   О.Ю. Тичкова

Судді -  О.В. Маміна

                Н.П. Пилипчук