ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 140/15918/20
адміністративне провадження № К/9901/21265/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е.,  Радишевської О.Р., 

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року (колегія суддів – Пліш М.А., Гінда О.М., Ніколін В.В.) у справі №140/15918/20 
за адміністративним позовом  ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною щодо непроведення 03 травня 2019 року остаточного розрахунку з виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 року при звільненні з військової служби, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних сум в частині невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 роки при звільненні з 04 травня 2019 року по 17 серпня 2020 року.
Позов мотивовано тим, що проходив військову службу за контрактом на різних посадах в підрозділах Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу начальника Лисичанського прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03.05.2019 №86-ОС його звільнено з військової служби за пунктом “а” частини п`ятої статті 26 “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку із закінченням строку контракту, та було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Як зазначив позивач, на день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним повний розрахунок, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки, як учаснику бойових дій, у сумі 25180,41 грн була виплачена позивачу за рішенням суду лише 17 серпня 2020 року. Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.07.2020 №69 про завершення заходів з припинення  діяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 , військова частина НОМЕР_2 , затверджений передавальний акт та визначено правонаступником всіх активів та зобов`язань військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , код НОМЕР_3 ). ОСОБА_1 вважає, що у даному випадку з боку відповідача має місце затримка розрахунку при звільненні з військової служби, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) є підставою для виплати йому середнього заробітку з моменту звільнення по день остаточного розрахунку – 17 серпня 2020 року.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року  в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року в справі №140/15918/20 скасовано.
Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) імені Героя України полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення 03 травня 2019 року остаточного розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) імені Героя України полковника Євгена Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних сум в частині невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки при звільненні з 04 травня 2019 року по 17 серпня 2020 року.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд указав, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Суд зазначив, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі №140/5944/20 встановлено, що розрахунок з ОСОБА_1 не проведено з вини власника. Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
10 червня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року, в якій відповідач просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити позовну заяву без розгляду.
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. Зазначає, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби не мають стійкої практики. При вирішенні спорів за позовами військовослужбовців та прирівняних до них осіб, суди по-різному застосовують, як процесуальні строки звернення до суду, так і приписи Кодексу законів про працю України, а також мають різні підходи до розрахунку середнього заробітку його частки, істотності частки пропорційності та співмірності належних до виплат сум. За твердженням відповідача потрібна уніфікація структури правової позиції з питань середнього заробітку грошового забезпечення у публічно-правових спорах та формування єдиної правозастосовної практики щодо застосування процесуальних строків у спірних правовідносинах, а також принципу пропорційності та співмірності належних до виплати сум. 
Відповідач вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неправильно застосував норму права, а саме: статтю 117 КЗпП України, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, а також неправильно застосовано ст.233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду із зазначеним позовом, замість ст.122 КАС України, як норми спеціального законодавства стосовно спірних правовідносин, як це вказано Верховним Судом в постановах у справах №815/2681/17, №620/1982/19, №240/532/20.
В обґрунтування зазначеного відповідач зазначає, що суди попередніх інстанцій не встановили підстави звернення до суду з цим позовом лише 13 листопада 2020 року, в той час коли розрахунок грошової компенсації за невикористану відпустку проведений 17 серпня 2020 року.
Відповідач також наголошує, що суд може застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на співмірність можливого розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, який не врахований судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи.
Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Підставою для відкриття провадження є посилання скаржника на пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, пункт 1 частини четвертої статті 328  КАС України.
Ухвалою Суду від 09 листопада 2021 року вказану адміністративну справу призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на різних посадах в підрозділах Державної прикордонної служби України, зокрема з 28.07.2016 по 31.01.2018 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_6 , а в подальшому з 01.02.2018 по 03.04.2019 в ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частини НОМЕР_2 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України.
15 квітня 2019 року позивач звернувся до відповідача із вимогою нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 роки.
Наказом начальника Лисичанського прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03.05.2019 №86-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби за пунктом “а” частини п`ятої статті 26 “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку із закінченням строку контракту, та було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.13).
При цьому ОСОБА_1 було виплачена одноразова грошова допомога, грошова компенсація за невикористані 15 днів основної допомоги, премія у розмірі 45%, грошова допомога на оздоровлення за 2019 рік та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.
Листом від 31.07.2019 №14/4294 (а.с.16-17) відповідач повідомив позивачу про те, що грошова компенсація за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки не передбачена, а тому у виплаті компенсації позивачу було відмовлено.
За позовом позивача Волинський окружний адміністративний суд рішенням у справі від 12 червня 2020 року №140/5944/20 зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_8 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані ним дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.
На виконання вказаного рішення суду Луганським прикордонним загоном 17 серпня 2020 року було перераховано позивачу 25180,41 грн.
Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.07.2020 №69 «Про завершення заходів з припинення діяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 , військова частина НОМЕР_2 », затверджений передавальний акт та визначено правонаступником всіх активів та зобов`язань військову частину НОМЕР_1 (Луганський прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, код НОМЕР_3 ).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні з військової служби – невиплати на день виключення зі списків особового складу військової частини грошової компенсації за невикористані дні додаткової календарної відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 роки, звернувся з цим позовом до суду про зобов`язання провести нарахування та виплату на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 04 травня 2019 року по 17 серпня 2020 року.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 цієї статті установлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені  пунктами 1,  4-7  частини третьої статті 353,  абзацом другим  частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частини 2, 3 статті 341 КАС України).
Колегія суддів зазначає, що підставою для відкриття касаційного провадження слугували посилання скаржника на помилкове застосування судом апеляційної інстанції положень ст. 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду із зазначеним позовом замість ст.122 КАС України, як норми спеціального законодавства стосовно спірних правовідносин, як це вказано Верховним Судом в постановах у справах №815/2681/17, №620/1982/19, №240/532/20.
Суд зауважує, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20 сформував правовий висновок, згідно з яким строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п?ятої статті 122 КАС України, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування частини першої статті 233 КЗпП України.
Верховний Суд, розглядаючи справу №240/532/20, зазначив, що спірні правовідносини виникли у зв?язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, яким він не був забезпечений під час проходження військової служби. Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб?єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п?ятою статті 122 КАС України.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість, згідно з позицією Суду у справі №240/532/20, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п?ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, вказана правова норма є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19.
Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено 17 серпня 2020 року, однак з цим адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції 12 листопада 2020 року. При цьому під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій питання дотримання позивачем строків звернення до суду з цим позовом не досліджувалось.
За приписами статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 349 КАС України Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Частиною 2 статті 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої  статті 328  цього Кодексу.
Враховуючи те, що доводи скаржника про неврахування при розгляді цієї справи висновків, наведених у постановах Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19, від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду цієї справи, зважаючи на те, що Верховний Суд як суд касаційної інстанції в силу положень статті 341 КАС України позбавлений можливості встановлювати обставини у справі, а також додатково перевіряти докази, беручи до уваги порушення судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування обставин справи, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 242 КАС України щодо законності і обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування таких судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Зважаючи на те, що з`ясування обставин дотримання позивачем строку звернення до суду є обов`язковою передумовою вирішення адміністративного спору по суті, колегія суддів не вбачає підстав для перевірки решти доводів скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, стосовно необхідності дотримання принципу співмірності та розумності при вирішенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та необхідності з`ясування частки від суми, що підлягала до виплати позивачу на час його звільнення, обставин, з якими була пов`язана тривалість періоду затримки розрахунку при звільненні з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про виплату належної йому суми.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, 
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року   та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська   О.Р. Радишевська