ПОСТАНОВА
Іменем України

09 листопада 2021 року 
Київ
справа №826/25827/15
касаційне провадження № К/9901/13635/18  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 
розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні без виклику сторін касаційну скаргу Національного банку України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2016 (головуючий суддя - Арсірій Р.О., судді - Огурцов О.П., Кузьменко В.А.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2016 (головуючий суддя - Кузьменко В.В., судді: Степанюк А.Г., Василенко Я.М.) у справі за позовом Іноземного підприємства «РЕТАЛ України» (далі у тексті - ІП «РЕТАЛ України», Підприємство, позивач) до Національного банку України (далі у тексті - НБУ, відповідач), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі у тексті - ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

У С Т А Н О В И В:

Іноземне підприємство «РЕТАЛ України» звернулося до суду з позовом про визнання протиправними дії НБУ щодо не підтвердження можливості здійснення операції Підприємства по оплаті 15  600  000,  00  грн (п`ятнадцяти мільйонів шестисот тисяч гривень 00 коп) за поліетилентерефталат згідно з контрактом від 10.03.2014 № RU-AL-01, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення НБУ від 17.11.2015 № 25-03001/88343 в частині не підтвердження можливості здійснення операції ІП «РЕТАЛ Україна» по оплаті 15 600  000, 00 грн (п`ятнадцяти мільйонів шестисот тисяч гривень 00 коп) за поліетилентерефталат згідно контрактом від 10.03.2014 № RU-AL-01 та зобов`язати НБУ направити ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» повідомлення про підтвердження операції ІП «РЕТАЛ Україна» по оплаті 15 600  000,  00 грн за поліетилентерефталат згідно з контрактом від 10.03.2014 № RU-AL-01.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що дії Національного банку України незаконні та такі, що призводять до порушення прав ІП «РЕТАЛ Україна», оскільки відповідачем без посилань на конкретні норми, які як він вважав, були порушені та без зазначення будь-яких конкретних причини, протиправно непідтверджена можливість позивача по здійсненню операцій по оплаті заборгованості за контрактом з UAB «Aliejynas», що призвело до порушення його прав та законних інтересів, а також створило перешкоди у здійсненні зовнішньоекономічних операцій по придбанню товару (поліетилентерефталат), який використовується позивачем для провадження власної господарської діяльності. Також, представник позивача зазначив, що з вказаним постачальником позивач має давно налагоджені ділові зв`язки, оскільки співпрацює з ним з березня 2014 року, платежі на адресу UAB «Aliejynas» за поставлений поліетилентерефталат здійснювались позивачем неодноразово, питань щодо не підтвердження можливості здійснення платежів до листопада 2015 року не виникало.

У письмових запереченнях проти позову, відповідач просив суд відмовити в його задоволенні, оскільки вважає, що при не підтвердженні операції позивача діяв згідно з Конституцією і законами України та у межах наданих повноважень, а також добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані дії.

Представник третьої особи у письмових поясненнях зазначив, що форма та зміст спірного повідомлення відповідача унеможливлює пояснення обслуговуючого банку щодо змісту відмови (не підтвердження) у купівлі валюти для оплати поставленого товару в Україну товару. При цьому, на думку третьої особи, операція позивача з купівлі валюти відповідає законодавству України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2016 адміністративний позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суди виходили з того, що предметом позову є звернення позивача до НБУ та відмова останнього (непідтвердження) в проведенні банківських операцій, а доводи позивача та обставини справи свідчать про протиправність дій та рішення відповідача від 17.11.2015 № 25-03001/88343 щодо не підтвердження наведеної операції позивача, оскільки відсутністі правові підстави для визнання операції позивача по перерахуванню коштів у гривнях в сумі 15 600 000,  00 грн на користь нерезидента - UAB «Aliejynas» (Литва) за поставлений товар поліетилентерефталат згідно з контрактом недобросовісною. Також, суди визнали помилковими доводи відповідача про те, що НБУ помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення про погодження операцій. Підставою для непогодження операції можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - погодити або не погодити операцію, існує лише один правомірний варіант поведінки. Крім того, Національний банк України, як суб`єкт владних повноважень, правомірність своїх дій не довів шляхом надання належних та обґрунтованих доказів.

Національний банк України оскаржив рішення суду першої та апеляційної інстанцій  до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 08.08.2016 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Інспекції та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги Національний банк України вказує на порушення судами норм матеріального та процесуального права, оскільки постанова та ухвала судів прийняті без урахування та з порушенням норм статі 99 Конституції України, статей 2, 6, 7, 44, 46 Закону України «Про національний банк України», статті 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 2, 11 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», підпункту 18 пункту 6 Постанови Правління НБУ від 03.09.2015 № 581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», яка діяла з 04.09.2015 до 04.12.2015 включно (час подання платіжного доручення позивачем) та іншими  аналогічними антикризовими постановами Правління НБУ (які підготовлені у співпраці з Міжнародним валютним фондом), згідно з якими запроваджено адміністративні інструменти регулювання валютного ринку, зокрема процедури відповідного підтвердження/непідтвердження валютних операцій клієнтів уповноважених банків Національним банком, який має право запитувати та отримувати від уповноваженого банку копії документів, необхідних для з`ясування обставин щодо конкретної операції, а отримання відповідного підтвердження від Національного банку є необхідною умовою встановленого порядку купівлі клієнтами уповноваженого банку іноземної валюти та/або переказу її, у встановлених випадках, клієнтами уповноважених банків за межі України. Відсутність такого підтвердження є підставою для відмови у купівлі/переказу за межі України. Зазначив, що оспорюваний документ не є рішенням Національного банку України в розумінні вимог ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", з мотивів того, що цією нормою передбачено можливість оскаржити акти Національного банку України, а частиною 2 статті 2 КАС України передбачено можливість оскарження до адміністративних судів будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Зважаючи на що, просить суд касаційну скаргу задовольнити, скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2016 та винести нове рішення, яким відмовити ІП «РЕТАЛ Україна» у задоволенні позову.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що у касаційній скарзі НБУ відсутні факти, які згідно зі статтею 229 КАС України є підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення, крім того, вважає безпідставним твердження скаржника, що скасований судами документ не є рішенням Національного банку України у розумінні пункту 1 частини першої статті 17 КАС України (у редакції до 15.12.2017), у зв`язку із чим, касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Третя особа у своїх запереченнях на касаційну скаргу вказала на те, що нею неухильно дотримані вимоги  Постанови НБУ від 03.09.2015 №581, яка діяла на момент надіслання реєстру, а непідтвердження відповідачем можливості здійснення операції, зазначеної у реєстрі, має бути лише наслідком виявлених ознак, що свідчать про її недобросовісний характер, проте НБУ не повідомило про наявність таких ані під час відмови в проведенні операції, ані під час судового розгляду. Зважаючи на що, вважає, що відсутні підстави для скасування рішень суду першої та апеляційної інстанцій.  

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від    03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Ханова Р.Ф.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 08.11.2021 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у судовому засіданні в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін на 09.11.2021.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди встановили, що між позивачем (Покупець) та Постачальником UAB «Aliejynas» (Вільнус, Литва) укладено контракт від 10.04.2014№  RU-AL-01 (далі у тексті - Контракт), за умовами якого Постачальник зобов`язується постачати та передавати у власність Покупця, а Покупець приймати та своєчасно оплачувати товар - поліетилентерефталат.

Згідно з умовами додаткової угоди від 20.10.2015 № 2 до Контракту, сторони дійшли згоди викласти пункт 2.5. статті 2 «Ціна, загальна вартість Контракту та умови розрахунків» у наступній редакції, зокрема: валюта Контракту - долар США. Валюта платежу - гривня та долар США.

За умовами додаткової угоди від 23.10.2015 до Контракту, сторони дійшли згоди, що валюта платежу згідно додатку до Контракту «Специфікація № 25» від 02.10.2014 у сумі 1 135 200,  00 доларів США здійснюється у гривні.

Відповідно до умов Контракту, товар (поліетилентерефталат) вагою 663  000 кг був фактично імпортований в Україну на загальну суму 1 135 200,  00 доларів США, що підтверджується митною декларацією від 15.10.2014 № 100260001\2014\144749.  

З метою виконання своїх зобов`язань згідно з умовами Контракту, позивач подав ПАТ «КБ «Приватбанк» платіжне доручення № 18701 від 12.11.2015 на суму 15  600  000,  00  грн для перерахування на користь нерезидента UAB «Aliejynas» за поставлений товар - поліетилентерефталат.

Уповноважений банк, ПАТ «КБ «Приватбанк», направив відповідачу реєстр операцій ІП «РЕТАЛ Україна» на перерахування коштів у гривнях в сумі 15 600 000,  00 грн на користь нерезидента - UAB «Aliejynas» (Литва) за поставлений товар поліетилентерефталат, із скан-копіями документів, які слугували підставою для здійснення вказаної операції.

17.11.2015 ПАТ «КБ «Приватбанк» отримало від НБУ повідомлення  № 25-03001/88343 про не підтвердження можливості здійснення операції ІП «Ретал Україна» із перерахування коштів у гривнях в сумі 15 600 000,  00 грн на користь нерезидента - UAB «Aliejynas» (Литва) за поставлений поліетилентерефталат згідно з Контрактом.

На підставі чого, 17.11.2015 ПАТ «КБ «Приватбанк» направив позивачеві повідомлення про повернення платіжного доручення від 12.11.2015 № 18701 на заявлену у реєстрі суму 15  600  000,  00  грн.

Водночас, 17.11.2015 ПАТ «КБ «Приватбанк» було отримано від НБУ електронне повідомлення № 25-03001/88443 про надання документів, в якому зазначено про необхідність надати до 23.11.2015 Департаменту фінансового моніторингу копії додаткових документів, що пов`язані із розрахунками клієнта Банку ІП «РЕТАЛ Україна» за Контрактом, укладеним з UAB «Aliejynas» (Литва) за поставлений товар.

ПАТ КБ «Приватбанк» 23.11.2015 направив електронний лист № Е.72.0.0.0/3-80175 до Департаменту фінансового моніторингу НБУ із проханням подовження строку надання запитуваної раніше інформації до 30.11.2015, відмови щодо подовження строку надання інформації до уповноваженого банку не надходило.

27.11.2015 кур`єрською службою до Департаменту фінансового моніторингу НБУ надіслані завірені підписом уповноваженої особи та печаткою банку документи на 57 аркушах щодо ІП «РЕТАЛ Україна». Про результати розгляду додаткових документів відповідачем повідомлено не було.

Не погоджуючись із діями Національного банку України по непідтвердженню можливості здійснення операцій по перерахуванню вказаних коштів, скасування відповідного рішення НБУ та зобов`язання відповідача надати уповноваженому банку повідомлення про підтвердження операцій по перерахуванню грошових коштів позивач звернувся до суду із цим позовом.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Національний банк України відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон) є центральним банком України. Особливим органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України. Цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 99 Конституції України та статті 6 Закону забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією Національного банку України.

Функції Національного банку України визначено статтею 7 Закону, відповідно до якої, зокрема, проводить грошове-кредитну політику, встановлює для банків правила проведення банківських операцій, здійснює банківське регулювання, здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій.

Згідно зі статтею 44 Закону Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належать:
1) видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій;
2) видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства;
3) встановлення лімітів відкритої валютної позиції для банків та інших установ, що купують та продають іноземну валюту;
4) встановлення порядку проведення обов`язкового продажу та розміру надходжень в іноземній валюті, що підлягають обов`язковому продажу;
5) зміна строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів;
6) застосовування мір відповідальності до банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) за порушення правил валютного регулювання і валютного контролю.

Національний банк визначає структуру валютного ринку України та організовує торгівлю валютними цінностями на ньому відповідно до законодавства України про валютне регулювання (статті 45 Закону).

Відповідно до статті 46 Закону, Національний банк проводить дисконтну та девізну валютну політику і застосовує в необхідних випадках валютні обмеження.

Національний банк здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку Національного банку для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Національний банк здійснює девізну валютну політику на підставі регулювання курсу грошової одиниці України до іноземних валют шляхом купівлі та продажу іноземної валюти на фінансових ринках.

Частиною другою статті 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 (далі у тексті - Декрет) передбачено, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Торгівля іноземною валютою на території України резидентами і нерезидентами - юридичними особами здійснюється через уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію на торгівлю іноземною валютою Національного банку України, виключно на міжбанківському валютному ринку України. Структура міжбанківського валютного ринку, а також порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку визначаються Національним банком України (стаття 6 Декрету).

Статтею 11 Декрету встановлено, що Національний банк України у сфері валютного регулювання: здійснює валютну політику виходячи з принципів загальної економічної політики України; видає у межах, передбачених цим Декретом, обов`язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України.

Відповідно до статті 12 Декрету органи, що здійснюють валютний контроль, мають право вимагати і одержувати від резидентів і нерезидентів повну інформацію про здійснення ним валютних операцій, стан банківських рахунків в іноземній валюті у межах повноважень, визначених статтею 13 цього Декрету, а також про майно, що підлягає декларуванню згідно з пунктом 1 статті 9 цього Декрету.

Згідно зі статтею 13 Декрету Національний банку України є головним органом валютного контролю, що: здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів; забезпечує виконання уповноваженими банками функцій щодо здійснення валютного контролю згідно із цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Національний банк України є також суб`єктом державного фінансового моніторингу відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Відповідно до ст. 7 Декрету у розрахунках  між  резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовуються як засіб платежу іноземна валюта та грошова одиниця України - гривня. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки в порядку, установленому Національним банком України.

Згідно з п. 1 глави 1 розділу II Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2015 №281, клієнти-резиденти мають право купити, обміняти іноземну валюту з метою здійснення розрахунків з нерезидентами за торговельними операціями (крім випадку, передбаченого пунктом 2 цієї глави) на підставі таких документів: заяви про купівлю іноземної валюти; договору з нерезидентом, оформленого відповідно до вимог законодавства України; акта (здавання-приймання тощо) або іншого документа, який свідчить про надання послуг, виконання робіт, імпорт прав інтелектуальної власності, якщо оплачуються отримані послуги (права), виконані роботи; документів, що передбачені для документарної форми розрахунків (акредитив, інкасо), вексельної форми розрахунків (вексель, яким резидент-імпортер оформив заборгованість перед нерезидентом за договором), якщо договір передбачає такі форми розрахунків.

Купівля, обмін іноземної валюти з метою проведення розрахунків з нерезидентом за поставлені в Україну товари (які відповідно до законодавства підлягають митному оформленню) здійснюються суб`єктом ринку за наявності в реєстрах митних декларацій інформації про ввезення та випуск у вільний обіг на митній території України товарів за відповідним зовнішньоекономічним договором клієнта-резидента.

Відповідно до пп. 18 п. 6 Постанови Правління Національного банку України від 03 вересня 2015 року № 581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» з метою недопущення недобросовісної практики проведення валютних операцій уповноважені банки формують реєстр операцій за дорученнями клієнтів із купівлі іноземної валюти / перерахування за межі України іноземної валюти / перерахування коштів у гривнях на користь нерезидентів через кореспондентські рахунки банків-нерезидентів у гривнях, відкриті в уповноважених банках / перерахування коштів, що здійснюється на користь нерезидентів через філії уповноважених банків, відкриті на території інших держав (далі - реєстр), та подають його до Національного банку України в день отримання від клієнта заяви про купівлю іноземної валюти / платіжного доручення.

Якщо сума заяви про купівлю іноземної валюти / платіжного доручення на перерахування за межі України іноземної валюти / платіжного доручення на перерахування коштів у гривнях на користь нерезидента через кореспондентський рахунок банку-нерезидента/платіжного доручення на перерахування коштів, що здійснюється на користь нерезидента через філії уповноважених банків, відкриті на території інших держав, у гривнях дорівнює або більше еквівалента 50000 доларів США на дату заяви / платіжного доручення, то уповноважений банк разом із реєстром подає копії документів (у сканованому вигляді), які є підставою для здійснення цих операцій. Інформація за заявами про купівлю іноземної валюти / платіжними дорученнями на перерахування коштів у гривнях на користь нерезидента через кореспондентський рахунок банку-нерезидента в гривнях / платіжними дорученнями на перерахування коштів, що здійснюється на користь нерезидента через філії уповноважених банків, відкриті на території інших держав, у яких сума менша, ніж зазначена, надається в реєстрі в узагальненому вигляді. Інформація за платіжними дорученнями в іноземній валюті на переказ коштів за межі України, у яких сума менша, ніж зазначена, до реєстру не надається.

Уповноваженим банкам забороняється проводити операцію клієнта в разі отримання від Національного банку України повідомлення про непідтвердження можливості її здійснення. Підтверджені операції можуть бути виконані не раніше четвертого операційного дня з дня подання уповноваженим банком інформації про ці операції в реєстрі.

З метою запобігання непродуктивному відпливу капіталу за кордон Національний банк України має право запитувати й отримувати від уповноваженого банку копії додаткових документів, необхідних для з`ясування обставин щодо конкретної операції, інформація про яку була подана у відповідному реєстрі. У цьому разі уповноважений банк не може здійснювати таку операцію до моменту отримання окремого підтвердження Національного банку України.

Як встановлено судами та не заперечувалось жодною із сторін, фактичне постачання на територію України UAB «Aliejynas» (Литва) позивачу товару - поліетилентерефталату, за Контрактом - відбулося згідно з митною декларацією від 15.10.2014 №  100260001\2014\144749 на загальну суму 1  135  200,  00 доларів США, який використовується позивачем у власній господарській діяльності із виробництва та продажу преформ.

У подальшому, позивачем надано ПАТ «КБ «Приватбанк» документи для формування ним реєстру операції на перерахування коштів у гривнях, як визначили сторони умовами Контракту, в сумі 15 600 000,  00 грн на користь нерезидента - UAB «Aliejynas» (Литва) за поставлений товар, цей реєстр переданий до НБУ разом із копіями документів, які є підставою для здійснення операції, з метою отримання Національним банком зазначених документів.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» надавав НБУ інформацію щодо намірів купівлі іноземної валюти за заявами ІП «РЕТАЛ Україна» від  12.11.2015 з метою виконання зобов`язань за Контрактом від 10.04.2014 № RU-AL-01.

Третьою особою підтверджено здійснення валютного контролю операції позивача на перерахування коштів у гривнях в сумі 15 600 000,  00 грн на користь нерезидента - UAB «Aliejynas» (Литва) за поставлений товар - поліетилентерефталат, згідно з Контрактом та відповідність вказаної операції діючому законодавству України, що відповідачем не заперечувалось.

В той же час, суди помилково встановили, що відповідач прийняв рішення (повідомлення) про непідтвердження можливості здійснення операції ІП «РЕТАЛ Україна» з перерахування коштів у сумі 15 600  000,  00 грн за поставлений поліетилентерефталат згідно з контрактом від 10.03.2014 № RU-AL-01, однак, як вбачається із пояснень, наявних в матеріалах справи, Національним банком України не підтверджено не взагалі операцію з перерахування позивачем вказаної суми, а конкретне платіжне доручення позивача  від 12.11.2015 №  18701 на суму 15  600  000,  00  грн, інформація щодо якого була подана уповноваженим банком в реєстрі від 12.11.2015.

Крім того, зазначене спірне рішення прийняте НБУ від 17.11.2015 та у цей день було направлено ПАТ КБ «Приватбанк» лист-вимогу № 25-03001\88443 про надання документів, тобто як свідчать матеріали справи, відповідач зробив запит документів, на підставі повного аналізу яких мав би надати висновок щодо можливості здійснення операцій з оплати за контрактом.

Виходячи з змісту пп. 18 п. 6 постанови Правління Національного банку України №581, метою направлення до Національного банку України уповноваженими банками реєстрів та підтверджуючих документів з перерахування кошів є недопущення недобросовісної практики проведення валютних операцій.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Перелік ознак, наявність яких є підставою для висновку НБУ про провадження банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, визначається нормативно-правовим актом НБУ та оприлюднюється у встановленому законом порядку (у даному випадку Положенням про застосування НБУ заходів впливу, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 серпня 2012 року № 346) (далі - Положення № 346).

Відповідно до пункту 3.3 глави 3 розділу І Положення № 346 в редакції, чинній станом на 17.11 .2016, до ознак здійснення банками ризикової діяльності у сфері фінансового моніторингу, зокрема, може належати проведення клієнтами банку фінансових операцій, що не мають очевидної економічної доцільності (сенсу).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що інформації, яку запитував НБУ, позивачем було подано до уповноваженого банку та у подальшому, починаючи з 11.12.2015, здійснення операцій ІП «РЕТАЛ Україна» по оплаті товару за зовнішньоекономічним контрактом від 10.03.2014 погоджувалися НБУ відповідно до поданих заявок позивача на купівлю та переказ іноземної валюти. 

Таким чином, встановивши дійсні обставини у справі, Суд приходить до висновку, що Національним банком України було повідомлено ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» про непідтвердження можливості здійснення операції ІП «РЕТАЛ Україна» з купівлі іноземної валюти на підставі платіжного доручення від 12.11.2015, оскільки для здійснення повного фінансового моніторингу таких операцій позивача Департамент фінансового моніторингу НБУ запросив пакет додаткових документів (зазначені у електронному листі від 17.11.2015 №  25-03001/88443), що пов`язані із розрахунками клієнта уповноваженого банку, а не подання повного пакету документів позивачем через уповноважений банк, який вимагався НБУ не давало останньому можливості здійснити свої повноваження щодо фінансового моніторингу ризиковості таких операцій.

Зазначені обставини є підставою для висновку про правомірність дій Національного банку України щодо непідтвердження уповноваженому банку можливості здійснення операції ІП «РЕТАЛ Україна» з купівлі іноземної валюти за поданою через уповноважений банк заявкою. 

Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду, не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій зазначає наступне. 

Оскільки чинним законодавством передбачено право НБУ отримувати від банків інформацію щодо фінансових операцій, її учасників, а також інші відомості для вирішення питання щодо підтвердження чи не підтвердження операцій з купівлі іноземної валюти, то Суд не вбачає у цьому зв`язку протиправності у діях відповідача, оскільки обставини справи та положення проаналізованого законодавства вказують на те, що у даному випадку відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Крім того, відповідно до статті 53 Закону України «Про Національний банк України» не допускається втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь-яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку України, Ради Національного банку, Правління Національного банку чи службовців Національного банку інакше, як в межах, визначених Конституцією України та цим Законом.   

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Під дискреційними повноваженнями розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Повноваження адміністративного суду при вирішенні справи визначені статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта владних повноважень в імперативній формі, тобто коли його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. Разом з тим, коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач має застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта владних повноважень.

Отже, адміністративний суд, не втручається в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки, а відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на що, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що виключно Національним банком України і ніяким іншим органом або посадовою особою, у тому числі й судами, не можуть здійснюватися повноваження та прийматися рішення, зокрема, стосовно підтвердження або не підтвердження можливості здійснення операцій з купівлі іноземної валюти, які згідно чинного законодавства належать до виключної компетенції Національного банку України.

За таких обставин позовні вимоги ІП «РЕТАЛ України» задоволенню не підлягали з підстав їх необґрунтованості та непідтвердженості достатніми та переконливими доказами, а суди безпідставно прийняли рішення, згідно з якими зобов`язали відповідача здійснити дії, які належать відповідно до вказаних приписів законодавства до виключної компетенції НБУ.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено статтею 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи норми Закону України «Про Національний банк України», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та постанови Національного банку України, приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення) щодо розуміння дискреційних повноважень Національного банку України та які саме рішення останнього можуть бути оскаржені у судовому порядку, а тому касаційна скарга Національного банку України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2016 підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 3 частини першої ст. 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша ст. 351 Кодексу адміністративного судочинства України). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя ст. 351 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Національного банку України задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2016 скасувати.

Прийняти нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову Іноземного підприємства «РЕТАЛ УКРАЇНА» повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева
В.В. Хохуляк 
 Р.Ф. Ханова ,
Судді Верховного Суду