ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3379/21  Номер провадження 22-ц/814/2468/21	Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І. В.  

розглянувши в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2021 року, ухвалене суддею Чувановою А.М., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, -

В С Т А Н О В И В:
13 квітня 2021 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є споживачами послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач надає послуги у повному обсязі у відповідності до якісних показників. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у порушення вимог законодавства не здійснювали своєчасної оплати одержаних послуг, в результаті чого допустили заборгованість, яка станом на 01.02.2021 року становить 43 175,03 грн., а з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції сума заборгованості складає 52 279,09 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2021 року позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» суму заборгованості за послуги теплопостачання з урахуванням індексу інфляції та 3 % річнихув розмірі 52 579,09 гривень та повернення судового збору в сумі 1135 гривень.
У задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 – відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_1 за період з 01.09.2016 року по 01.02.2021 року фактично користувалася послугами теплопостачання та гарячого водопостачання й повинна нести відповідальність по сплаті заборгованості за даний період. Відповідно п. 10.10. укладеного між сторонами договору сторони домовилися про збільшення строку позовної давності до 10 років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України і свідчить про дотримання позивачем строків позовної давності. В частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , то суд першої інстанції виходив з того, що на неї не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання за вказаний період у зв`язку з їх необґрунтованістю, оскільки з січня 2015 року ОСОБА_2 фактично не проживає за вказаною адресою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги, стягнувши з неї заборгованість у розмірі 7 487,10 грн., в решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно укладеного договору про надання послуг з теплопостачання сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років та встановили, що вказаний строк застосовується до правовідносин, які виникли до укладення даного договору, тобто до 23.01.2009 року. Тобто, на правовідносини, що виникли після дати укладення договору поширюється загальний строк позовної давності - три роки, встановлений ст. 257 ЦПК України. Отже, суд першої інстанції мав застосувати наслідки спливу загального строку позовної давності до заборгованості, яка виникла після 23.01.2009 року, і відмовити у задоволенні позову в цій частині на підставі ч.4 ст. 267 ЦПК України. Також звертає увагу, що право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується трьома роками, які передували подачі такого позову. При цьому посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.04.2017 року у справі №918/329/16. Крім того, категорично не погоджується з розміром боргу за послуги централізованого постачання гарячої води, зокрема щодо проведення такого нарахування підприємством за нормою споживання з розрахунку по кількості зареєстрованих осіб у зв`язку з закінченням терміну періодичної повірки вузла розподільного обліку гарячої води на суму 22 405,12 грн. Зазначає, що сплата не за показниками засобів обліку води може здійснюватися тільки у випадку їх несправності і під час періодичної повірки. У період 01.09.2016 року по 14.10.2020 року водолічильник, який встановлено у квартирі ОСОБА_1 , не перебував на повірці та докази його несправності відсутні, тому нарахування боргу у розмірі 22 405,12 грн. вважає безпідставним. Крім того вважає, що судом першої інстанції правильно відмовлено у позові до ОСОБА_2 , оскільки вона з січня 2015 року не проживає за вказаною адресою, проте, судом не враховано ці обставини під час визначання розміру заборгованості за надання послуг централізованого постачання гарячої води, оскільки він був проведений з розрахунку проживання на 2 осіб. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що між ОСОБА_1 та позивачем у справі було укладено договір про надання послуг теплопостачання від 23.01.2009 року (а.с. 11).

Відповідно до п. 1.1. договору теплопостачальна організація зобов`язується надавати споживачеві (наймачеві, власнику квартири та членам його сім`ї), а також іншим особам, які фактично проживають у квартирі, послуги з теплопостачання, а споживач зобов`язується своєчасно здійснювати оплату за спожиті послуги на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 9.1. договору договір діє з 23.01.2009 року по 23.01.2012 року і вважається щорічно продовженим.

Позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» у період з 01.09.2016 року по 01.02.2021 року надавав послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , але плата за послуги у повному обсязі не вносилася, існує заборгованість за вказаний період у розмірі 43 175,03 гривень. При цьому, розрахунок вартості послуг відповідає затвердженим тарифам (а.с. 4-6).

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню сума заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.09.2016 року по 01.02.2021 року у розмірі 43 175,03 гривень.

В частині стягнення 3 % річних та розрахованої суми інфляції суд першої інстанції дійшов висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг теплопостачання, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги, тому, суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за надані послуги з врахуванням індексу інфляції та 3% річних.

За період з 21.09.2016 року по 01.02.2021 року нараховано індекс інфляції у розмірі 6 209,19 гривень та 3 % річних у розмірі 3 194,87 гривень. Таким чином, загальна сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних становить 52 579,09 гривень.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, у межах якого позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості, суд першохї інстанції не погодився з доводами відповідача ОСОБА_1 щодо його пропуску та прийшов до висновку, що останній позивачем не пропущено, оскільки п. 10.10. укладеного між сторонами договору передбачено, що сторони домовились про збільшення строку позовної давності до 10 років, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України і свідчить про дотримання позивачем строків позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що матеріали справи свідчать, що станом на день ухвалення рішення у справі відповідач доказів сплати заборгованості за отримані послуги з теплопостачання не надав, отже факт порушення відповідачем зобов`язань з оплати за послуги з постачання теплової енергії судом встановлений та по суті відповідачем не спростований, а тому позов до ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , суд встановив, що відповідач ОСОБА_3 стверджує, що жодних договорів з «Полтаватеплоенерго» вона не підписувала, своєї згоди на збільшення строків позовної давності вона не надавала. З січня 2015 року за вказаною адресою: АДРЕСА_1 вона не проживає, фактичне користування комунальними послугами не здійснює, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актом про не проживання за адресою (а.с. 82, 83).

Відповідач ОСОБА_1 дані обставини не заперечує, а позивач їх не спростував.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що на відповідача ОСОБА_2 не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання, надані позивачем, що нараховані за вказаний період, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню частково. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні відносини виникли у зв`язку із виконанням послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, тому до нього мають бути застосовані норми Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правила надання населенню послуг з водо-теплопостачання та водовідведення та Правила надання населенню послуг централізованого опалення холодної та гарячої води і водовідведення.

Судом першої інстанції правильно встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»» надає до квартири АДРЕСА_2 , в якій мешкає ОСОБА_1 , послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідач ОСОБА_1 кошти за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у повному обсязі не сплачує, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

З розрахунку, наданого позивачем (а.с. 4-6), підтверджений факт наявності заборгованості відповідача, яка з 01.09.2016 року по 01.02.2021 року складає 43 175,03 грн. за централізоване опалення та постачання гарячої води.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про наявність заборгованості ОСОБА_1 за надані позивачем послуги теплопостачання.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення судом заборгованості поза межами строків позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Згідно матеріалів справи, позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернувся до суду 13.04.2021 року про стягнення заборгованості за період з 01.09.2016 року по 01.02.2021 року.

Згідно з п. 10.10. договору про надання послуг з теплопостачання від 23 січня 2009 року сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років та встановили, що вказаний строк застосовується до правовідносин, що виникли до укладення даного договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на умови договору сторін щодо збільшення позовної давності та встановлення цього строку до правовідносин, що виникли саме до укладення даного договору від 23 січня 2009 року і цим періодом є період з 23.01.1999 року по 23.01.2009 року, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у застосуванні загального строку позовної давності - три роки при вирішенні спору про стягнення заборгованості за період з 01.09.2016 року по 01.02.2021 року.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

З розрахунку заборгованості (а.с. 5-6) та відповіді, що приєднана до відзиву на позовну заяву (а.с.73), вбачається, що відповідач ОСОБА_1 здійснювала платежі з оплати послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 у період з лютого 2020 року, зокрема: у лютому 2020 року нею сплачено 14 000 грн., у березні 2020 року – 220 грн., у квітні 2020 року – 73 грн., у серпні 2020 року – 100 грн., у жовтні 2020 року – 1656 грн., що свідчить про визнання відповідачем ОСОБА_1 заборгованості за попередній період в межах строку загальної позовної давності, тобто з лютого 2017 року. 

Період заборгованості, який визначений позивачем, підлягає зменшенню на період з 01.09.2016 року по  01.02.2017 року на суму 3 804,22 грн. за централізоване опалення та постачання гарячої води

Отже, заборгованість ОСОБА_1 за централізоване опалення та постачання гарячої води (з урахуванням строку позовної давності) за період 01.02.2017 року по 01.02.2021 року складає 39 370,81 грн. (43 175,03 грн. - 3 804,22 грн.), інфляційні втрати - 6 164,54 грн. (6 209,19 грн. - 44,65 грн.), 3% річних - 3 177,03 грн. (3 194,87 грн. - 17,84 грн.), а всього 48 712,38 грн. (52 579,09 грн. - 3 866,71 грн.). 

Крім цього, в частині доводів апеляційної скарги про необґрунтований розмір заборгованості за послуги з надання гарячого водопостачання, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок повірки засобів вимірювальної техніки регламентується ст. 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Частиною 3 ст. 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» передбачено, що порядок подання фізичними особами, що не є суб`єктами підприємницької діяльності - власниками засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань якими використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду) на періодичну повірку цих засобів та оплати за роботи, пов`язані з повіркою, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підприємства, організації та фізичні особи оплачують метрологічні роботи, пов`язані із здійсненням на госпрозрахункових засадах усіх видів державного метрологічного контролю, визначених статтею 21, а також послуги передбачені частиною четвертою статті 15 цього Закону, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 46 ЗУ «Про метрологію та метрологічну діяльність).

До моменту прийняття Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», від 22 червня 2017 року № 2119-VIII, який набрав чинності 02 серпня 2017 року, частиною четвертою статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» було передбачено, що періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду), що є власністю фізичних осіб, здійснюється за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро-, тепло- газо- і водопостачання.

З набранням чинності Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» змінено підходи до обліку комунальних послуг, а також встановлення і обслуговування засобів обліку.

Так, вказаним Законом було внесено зміни до статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» та виключено вимогу щодо здійснення періодичної повірки обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб теплову енергію і воду), що є власністю фізичних осіб, здійснюється за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з тепло- і водопостачання.

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 17 цього Закону періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, встановлених відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», від 22 червня 2017 року № 2119-VIII.

Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно пунктів 6 і 10 частини 1 статті1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів. Обслуговування вузлів обліку - огляд, опломбування/розпломбування, періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж), ремонт засобів вимірювальної техніки, які є складовою частиною вузла обліку, забезпечення дистанційної передачі результатів вимірювання (за наявності), ремонт та заміна допоміжних засобів вузла обліку, а за згодою власника (співвласників) будівлі також охорона або страхування вузла обліку.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», обслуговування та заміна вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено законом або договором.

Періодична повірка засобів вимірювальної техніки вузлів розподільного обліку здійснюється згідно з міжповірочним інтервалом, зазначеним у технічному паспорті на цей засіб, але не менш як один раз на шість років для засобів механічного типу та не менш як один раз на дев`ять років для засобів інших типів.

Крім цього, відповідно до п. 5 та п.7 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та ч.4 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, встановлених відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що лише з 02.08.2017 року повірка лічильників води повинна проводитися за рахунок споживача.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про метрологію і метрологічну діяльність» дозволяється застосовувати лічильник, якщо він пройшов повірку. Тобто, застосування лічильника у разі не проходження чергової повірки заборонено законом.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.09.2016 року по 01.02.2020 року підлягають зменшенню на 3 533,23 грн., що відповідає розміру заборгованості за період з лютого по липень 2017 року, оскільки наданий позивачем розрахунок за вказаний період здійснений за загальними показаннями без урахування встановленого у відповідачів лічильника. 

У зв`язку зі зменшенням загального розміру заборгованості на суму 3 533,23 грн. (за період з лютого по липень 2017 року) підлягають зменшенню розмір інфляційних втрат на 35,75 грн. та 3% річних - на 7,45 грн. 

Крім того, у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі ОСОБА_1  посилається на те, що у квартирі АДРЕСА_2 фактично проживає вона одна, її дочка з січня 2015 року не проживає за вказаною адресою і це встановлено судом першої інстанції, тому відповідач  ОСОБА_1  вважає необґрунтованим нарахування заборгованості за гарячу воду з розрахунку за 2 особи, тобто без врахування показів лічильника гарячої води. 

Однак, ст. 28 Постанови КМУ «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21.07.2005 року передбачено зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Згідно матеріалів справи, відповідачами не надано доказів звернення до відповідного виконавця послуг з письмовою заявою про кількість осіб, які фактично користуються послугою, як передбачено Постановою КМУ «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21.07.2005 року. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що з 02 серпня 2017 року по 14 жовтня 2020 року позивач правомірно здійснив перерахунок за спожиті послуги з гарячого водопостачання згідно з встановлених норм та тарифів за кількістю зареєстрованих осіб, без врахування показів лічильника.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні шляхом зменшення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 , з 52 579,09 грн. до 45 135,95 грн. (52 579,09 грн. - 3 866,71 грн. (строк позовної давності) - 3 533,23 грн. (вартість гарячої води за період з 01.02.2017 року по 01.08.2017 року) - 7,45 грн . (3%річних) - 35,75 грн. (інфляційні втрати)).

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно матеріалів справи, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» сплатило 2 270 грн. судового збору при подачі позову до суду першої інстанції (а.с.1). Позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» підлягають задоволенню частково на 85,84%. Таким чином, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»1948,57 грн. сплаченого судового збору за подачу позову до суду. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 1702,50 грн. замість 2 922,85 грн. (1948,57*150%), різниця складає 1220,35 грн.
Таким чином, з врахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави 806,47 грн. судового збору (1220,35 грн - 413,88 грн. (2 922,85 грн.*14,16%). 

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Згідно п. 2,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 2,3, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2021 року – змінити в частині стягнення загального розміру заборгованості за послуги теплопостачання та в частині стягнення судових витрат.

Зменшити розмір заборгованості за послуги теплопостачання, що підлягають стягненню з  ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», з 52 579,09 грн. до 45 135,95 грн.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго»1948,57 грн. сплаченого судового збору за подачу позову до суду.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь держави  806,47грн судового збору за подачу апеляційної скарги

 Постановасуду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов