ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«29» жовтня 2021 року
м. Харків
справа № 643/18764/20
провадження № 22ц/818/4742/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -         Тичкової О. Ю., Хорошевського О. М., 
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , представник відповідача - ОСОБА_3 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2021 року в складі судді Новіченко Н.В.
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 25 листопада 2019 року вона при здійсненні «інтернет» - покупки помилково перерахувала зі своєї банківської картки грошові кошти в сумі 60 250,00 грн на банківську карту, власником якої є відповідач.

У зв`язку з виявленою помилкою вона відразу почала телефонувати до банку та просила вжити заходів для повернення коштів, однак працівники банку повідомили, що без згоди ОСОБА_2 повернути кошти неможливо. 

Вказала, що між нею та ОСОБА_2 як фізичними особами відсутній будь-який зв`язок, жодних особистих чи ділових стосунків вони не мають, договірні обов`язки у неї відсутні. Отже, підстав для утримання зазначених коштів від неї відповідач не має.

Зазначила, що 15 листопада 2020 року направила на адресу відповідача лист-звернення з вимогою повернути кошти, однак відповіді не отримала.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 60 250,00 грн, 3% річних в розмірі 1837,21 грн, інфляційні нарахування в розмірі 1515,30 грн та судовий збір у розмірі 840,80 грн, витрати на правничу допомогу та додаткові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі, що попередньо складає 5000,00 грн і буде уточнений в судовому процесі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1  – задоволено частково; стягнуто з  ОСОБА_2  на її користь безпідставно набуті кошти в сумі 60 250,00 грн, 3% річних в сумі 34,66 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 796,94 грн; в іншій частині позову - відмовлено; призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 11 червня 2021 року о 15:30 годин; зобов`язано ОСОБА_1 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази понесення судових витрат, заявлених до стягнення.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та додаткових витрат, пов`язаних з розглядом справи, залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не врахував того, що кошти набуті ним не безпідставно, а у зв`язку з тим, що його батьком надані послуги Товариству з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат «Дніпро» з посередництва в укладанні договорів про постачання товарів до мережі автозаправних станцій «БРСМ-Нафта», «Маршалл», «ОВИС», що підтверджується письмовою заявою ОСОБА_4 – керівника торгового департаменту АЗС «БРСМ» та скріншотом листування з менеджером Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» Оксаною Кочемасовою. Плата за посередницькі послуги здійснена на його картку двома платежами, оскільки батько не має відкритих рахунків у банку. Позов подано через рік після сплати коштів. Другий платіж на його картку також є предметом спору в іншій справі № 643/18763/20 за позовом ОСОБА_5 . Дві особи не могли помилитися при переказі йому коштів, а потім в один день подати до нього листи-звернення та позови. Ці два платежі не були випадковими та помилковими, вони сплачені цілеспрямовано. Позивачка нібито помилково сплатила кошти невідомій особі, однак у неї є дані щодо його прізвища, ім`я та по батькові, ідентифікаційного коду, адреси проживання та номеру телефона, хоча ці відомості відсутні у банківській квитанції. Інтереси позивачки представляє адвокат Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат «Дніпро» - Карпенко О.С., що підтверджує їхній зв`язок. Товариство вже звертався до суду з аналогічними позовами до інших осіб про стягнення нібито безпідставно набутих коштів. Позивачка не надала жодного доказу в обґрунтування помилковості платежу, здійснення нею покупки в мережі «Інтернет», звернення до банку після здійснення платежу. Справу безпідставно розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, врахувавши лише ціну позову. Суд позбавив його можливості допиту свідків та долучення доказів, зокрема, заяви ОСОБА_4 , витребування доказів. Суд необґрунтовано відхилив його клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою та розглянув справу у його відсутність, тоді як його явка визнана обов`язковою. 

27 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказала, що саме відповідач має довести, що кошти отримані ним на законних підставах, однак належних доказів щодо цього не надав. ОСОБА_2 не доведено, що його батьком укладався договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат «Дніпро» та що саме на виконання цього договору йому перераховано спірні кошти. Заява ОСОБА_4 , на яку посилається відповідач, не є належним, допустимим та достовірним доказом. Посилання відповідача на обставини справи № 643/18763/20 є недоцільним, оскільки це абсолютно різні справи. Представництво позивачки та Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат «Дніпро» одним і тим самим адвокатом не свідчить про наявність зв`язку між ними. Відповідач порушував норми процесуального права, зокрема, строки на подання заяв та клопотань. 

21 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшла заява про прискорення розгляду справи, в якій вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка помилково перерахувала на картку відповідача грошові кошти, які безпідставно ним збережені та підлягають поверненню разом з 3% річних з дня пред`явлення вимоги про повернення коштів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 листопада 2019 року ОСОБА_1 перерахувала на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60 250,00 грн, що підтверджується дублікатом квитанції Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» № НОМЕР_1 . У квитанції зазначено одержувача ОСОБА_2 , призначення платежу – переведення особистих коштів (а. с. 13 том 1).

16 листопада 2020 року ОСОБА_1 направила на ім`я ОСОБА_2 лист-звернення про повернення безпідставно набутих коштів, у якому вказала, що 25 листопада 2019 року о 17-28 годин вона при здійсненні «інтернет» - покупки помилково перерахувала зі своєї картки № НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 60 250,00 грн на банківську картку № НОМЕР_3 , власником якої є ОСОБА_2 . Просила перерахувати грошові кошти у зазначеному розмірі на її актуальну банківську картку або повідомити її про результати розгляду цього листа-звернення відповідним листом або SMS - повідомленням на номер мобільного телефону впродовж 3 календарних днів з моменту його отримання. У листі ОСОБА_1 вказала прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків, три адреси проживання та номер його телефону (а. с. 36-39 том 1). Вказану вимогу ОСОБА_2 не отримував, що підтверджується інформацією з сайту Акціонерного товариства «Укрпошта» (а. с. 40 том 1).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України  є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Пунктом 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку належного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Пунктом 1.23 цього Закону визначено, що неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Пунктом 33.2 Закону передбачено, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. 

Статтею 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання.

Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вона помилково перерахувала кошти на банківську картку ОСОБА_2 при здійсненні «інтернет» - покупки.
Разом з тим, позивачка не навела суду будь-яких доказів того, що кошти були надіслані нею помилково.

Як вбачається з дублікату квитанції від 25 листопада 2019 року при перерахуванні коштів платником зазначено повністю прізвище, ім`я та по батькові отримувача ОСОБА_2 , номер його рахунку, а також цільове призначення платежу – переказ особистих коштів, а не оплата товарів. Отже, ОСОБА_1 добровільно перераховувала кошти саме на ім`я та рахунок ОСОБА_2 з відповідним цільовим призначенням.

Доказів того, що ОСОБА_1 , виявивши помилку, зверталась до банку з метою скасування переказу чи з`ясування даних про отримувача коштів, матеріали справи не містять.

Перерахування спірної суми коштів позивачкою вчинене 27 листопада 2019 року, між тим, з вимогою до відповідача вона звернулась лише 16 листопада 2020 року, тобто майже через рік. Отже, її тривалий час влаштовувала  ситуація, коли відповідач користувався її коштами, та вона навіть не намагалась її виправити.

ОСОБА_1 майже рік не ініціювала питання щодо повернення помилково перерахованих нею коштів, незважаючи на те, що, за звичайних обставин, повинна була виявити свою помилку негайно після перерахування і вжити відповідних заходів для повернення  на її рахунок спірної суми.

Вказані фактичні обставини, в сукупності з тим, що позивачка звернулась до суду з цим позовом більше ніж через рік після перерахування коштів свідчать про те, що її твердження про безпідставність перерахування нею коштів ОСОБА_2 не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_1 не надано суду доказів помилковості своїх дій при перерахуванні коштів та безпідставного отримання відповідачем указаних коштів, а також, того, що у неї були поважні причини не звертатися до суду за захистом своїх прав майже рік з дня порушенння, на її думку, ОСОБА_2 її прав.

Отже, її вимоги про стягнення з відповідача нібито безпідставно набутих коштів не знайшли свого підтвердження в частині того, що позивачка при перерахуванні вказаних коштів помилялась у вчиненні своїх дій. 
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що саме відповідач має довести наявність правових підстав для отримання коштів, є необґрунтованими, оскільки в силу принципу змагальності цивільного судочинства кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (стаття 12 ЦПК України).

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, припустився порушення норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 травня 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1261,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                          О. Ю. Тичкова 

                                                                       О. М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2021 року.