КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  369/7225/19                                                                               Головуючий у І-й інстанції - Янченко А.В.
апеляційне провадження № 22-ц/824/13118/2021                              Доповідач Заришняк Г.М
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 жовтня  2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.
при секретарі -  Діденко А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, визнання майна особистою власністю та виселення,-
 
                                                  ВСТАНОВИВ :
 
У червні 2019 року позивач звернулась в суд з  позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, визнання майна особистою власністю та виселення.
В обґрунтування позову зазначала, що  вона з відповідачем ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбу, під час якого  нею за власні кошти, що були подаровані їй на  день народження ІНФОРМАЦІЯ_1 її батьками - відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у сумі 700 000 грн., було на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру за № В-15/1/3-МП від 06.07.2015, укладеного з ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД», придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вказувала, що факт дарування їй зазначених коштів відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується вітальною листівкою від ІНФОРМАЦІЯ_1 та договором дарування грошових коштів від 13.05.2015 р.
Позивач зазначала, що та обставина, що договір дарування грошових коштів від 13.05.2015 р. не був посвідчений нотаріально, як того вимагає законодавство, пояснюється тим, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не вбачали у цьому необхідності та з огляду на це не бажали витрачати свій час на відвідування нотаріуса. На сьогодні відповідачі також відмовляються звертатись до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору, так як грошові кошти подаровано давно, ці кошти вже використано нею на купівлю та облаштування спірної квартири і, на їх думку, жоден нотаріус не посвідчить нотаріально договір, який укладено 4 роки назад та ще й виконано.
Після вказаного дарунку,  ОСОБА_2 вступила у перемовини із забудовником та 29 травня 2015 року перерахувала кошти згідно договорів № В-15/1/3/-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру та деривативу від 29.05.2015 р. за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому 06 липня 2015 року позивачка  переуклала договори № В- 15/1/3/-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру та деривативу від 06.07.2015 р. за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому вказувала, що відповідач ОСОБА_1 не брав ніякої участі у придбанні спірної квартири, що також  підтверджується тим, що  у нього не було взято жодного погодження на укладання договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру, що вбачається зі змісту договору № В-15/1/3-МП купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру від 06.07.2015 р., укладеного позивачем з ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД»; у ОСОБА_1 не було фінансової можливості з огляду на його незначні прибутки, а також витрати на оренду квартир, що підтверджується доданими до даної позовної заяви копіями договорів оренди жилого приміщення № 114-Е від 09.07.2012 р. та від 24.05.2014 р., згідно з якими відповідач сплачував за оренду житла під час шлюбу та до моменту купівлі майнових прав на спірну квартиру по 3 000 грн. щомісячно, плюс комунальні платежі. Відповідач ОСОБА_1 не зареєстрував своє місце проживання за адресою знаходження спірної квартири, що підтверджується довідками виконкому Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 4285 від 03.05.2019 р. та № 151 від 06.02.2019 р.; відповідач ОСОБА_1 з листопада 2017 року, тобто з того часу, як створив такі умови, що позивач не змогла проживати разом з ним під одним дахом, залишився проживати у спірний квартирі один, не ніс тягар утримання цієї квартири, що підтверджується актом депутата № 1/04-613 від 03.05.2019 р., довідкою виконкому Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 06.02.2019 р., квитанціями за комунальні послуги, договором № 178 від 11.10.2018 р. про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, укладеного позивачем та КП «Управління міським господарством», а також чеками про оплату комунальних послуг ОСОБА_2 .
Позивач зазначала, що попри вказане, відповідач ОСОБА_1 , користуючись тим, що спірна квартира, хоча і була придбана за її особисті кошти, проте була придбана саме у шлюбі, звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, де просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири (цивільна права № 369/10772/18).
Позивач вказувала, що така обставина змусила її звернутись  до суду із вказаним  позовом, оскільки ОСОБА_1 своїм зверненням до суду показав, що не визнає її права на квартиру, як на її особисту власність, що була придбана хоч і під час шлюбу, але за особисті кошти.
Також вказувала, що  відповідач ОСОБА_1 , не маючи ніякого відношення до спірної квартири та не будучи членом сім`ї  власника, тобто її чоловіком, безпідставно одноособово проживає без реєстрації у цьому житлі, чим чинить їй перешкоди у користуванні її власністю, так як спірна квартира є одноквартирною, сторони вже є чужими людьми, а тому не можуть проживати в одній кімнаті.
З огляду на вказане позивач змушена проживати на даний час у її батьків за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 06.05.2019 р.
Позивачка вказувала, що відповідач ОСОБА_1 добровільно виселятися зі спірної квартири не бажає, чим перешкоджає їй  користуватись її майном.
Посилаючись на викладене, просила задовольнити  позов та визнати дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 700 000,00 грн., укладений 13.05.2015 р. між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позивачкою; визнати квартиру АДРЕСА_3 ,  реєстраційний номер 881391532224, особистою власністю ОСОБА_2 ; усунути перешкоди в користуванні вказаною квартирою, шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 з цієї квартири.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року позов задоволено.
Визнано дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 700 000 грн., укладений 13.05.2015 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , особистою власністю ОСОБА_2 .
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні її квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  7 838 грн. 02 коп. судового збору.
 В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального  та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняте нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.
Судові витрати покласти на позивача.
У поданому відзиві представник  позивача ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність 
В судовому  засіданні суду  апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Представник позивачки проти апеляційної скарги заперечив, вважаючи рішення суду  обґрунтованим.
Інші учасники справи до суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, правом подачі відзиву на апеляційну скаргу  не скористались..
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи  і це було встановлено судом, що 05.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 05.08.2011 р.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2018 р. шлюб між ними  було розірвано.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивачка вказувала, на те, що 13.05.2015 р., тобто в день  народження, їй було подаровано її батьками, відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 700 000 грн. для купівлі особистого житла, доказом чого є вітальна листівка та договір дарування грошових коштів від 13.05.2015 р., який не був  нотаріально посвідченим.
В подальшому,  29.05.2015 р.   позивачка уклала з  ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір банківського обслуговування, у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я ОСОБА_2 було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_3 , на який останньою 29.05.2015 р. було покладено кошти у сумі 691 200,00 грн., та 29.05.2015 р. було перераховано ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД» 434 600,00 грн. за майнові права, що підтверджується відповідними квитанціями.
Додатковою угодою № 1 від 06.07.2015 р. про розірвання договору № В-9/1/2-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 29.05.2015 р.,  укладеною позивачем з ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД було розірвано зобов`язання щодо придбання позивачем у ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД» майнових прав на іншу квартиру (у цьому ж будинку та у цьому ж під`їзді, але на другому поверсі, за № 9).
06.07.2015 р.   ОСОБА_2  було укладено з ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД» договір №В-15/1/3-МП купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру та  було виконано зобов`язання по оплаті ціни майнових прав на спірну квартиру згідно з договором № В-15/1/3-МП від 06.07.2015 р, про що свідчить довідка, видана  ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД» за № В-15/1/3-МП-Д від 11.03.2016 р. 
Згідно з актом прийому-передачі оплаченої покупцем спірної квартири (совокупності майнових прав) від 11.03.2016 р., підписаним позивачем та ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД», останнім було передано позивачці спірну квартиру.
Право власності за позивачем на спірну квартиру було зареєстровано 17.03.2016 р. на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № В-15/1/3-МП від  06.07.2015 р., додаткової угоди № 1 до Договору № В-15/1/3-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 06.07.2015 р., укладеної 11.03.2016 р.; Акту прийому-передачі оплаченої покупцем квартири (совокупності майнових прав), підписаного 11.03.2016 р. ТОВ «ЧАБАНИ-МІСЬКБУД» та позивачем.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Пунктом 3 ч. 1  ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
В пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно  з ч.5  ст. 719 ЦК України  договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
З матеріалів справи слідує, що  договір дарування коштів,  в порушення вимог ч.5 ст. 719 ЦК України,  не був посвідчений нотаріально.
        Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що з  підстав  недодержання  вимог  закону  про  нотаріальне посвідчення  правочину    нікчемними є   тільки   правочини,   які відповідно   до  чинного  законодавства  підлягають  обов`язковому нотаріальному посвідченню.     Вирішуючи спір   про   визнання   правочину,   який  підлягає нотаріальному посвідченню,  дійсним,  судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується 
щодо правочинів,  які підлягають і  нотаріальному  посвідченню,  і державній  реєстрації,  оскільки  момент вчинення таких правочинів відповідно до статей  210  та  640  ЦК  України  пов`язується  з  державною реєстрацією,  тому  вони  не  є  укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
                 При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати,  чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню,  чому він не був нотаріально  посвідчений,  чи  дійсно  сторона  ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
               У зв`язку  з  недодержанням  вимог  закону  про   нотаріальне посвідчення  правочину  договір  може  бути визнано дійсним лише з підстав,  встановлених статтями 218 та 220ЦК  України.  Інші вимоги  щодо визнання договорів дійсними,  в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають   можливим   способам   захисту   цивільних  прав  та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. 
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що  обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так рішенням  Києво-Святошинський районний суд Київської області  від 26 жовтня 2018 року, ухваленого за наслідком розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог,- ОСОБА_4 про розірвання договору дарування було встановлено, що ОСОБА_3 не доведено, що вона вчиняла будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити договір дарування грошових коштів у сумі 700 000,00 грн., укладений 13.05.2015 р. між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (зверталася до нотаріуса, надсилала відповідачеві повідомлення із вказівкою часу та місця, куди необхідно з`явиться відповідачеві для нотаріального посвідчення договору). Сам факт визнання відповідачкою в судовому засіданні пред`явлених до неї позовних вимог не є правовою підставою для невиконання сторонами вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України і не позбавляє сторін можливості укласти договір дарування грошових коштів із дотримання вимог цієї норми права.
Дане рішення набрало законної сили і є чинним.
Позивачкою ОСОБА_2 також не доведено в даній справі, що  батьки позивачки відмовились піти до нотаріуса з метою посвідчення  договору  дарування грошових коштів.
Визнання відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позову також спростовує доводи позивача про ухилення її батьків від нотаріального посвідчення спірного договору дарування та втрату можливості  посвідчити  його нотаріально.
Верховний Суд  в постанові   від 04 березня 2019 року (справа №655/2266/16-ц) прийшов до висновку про те, що суд  погоджується  за  аргументованим висновком суду  апеляційної інстанції  про відмову  у задоволенні позову, оскільки  на підставі доказів, поданих сторонами, що були  належним чином оцінені, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що  позивачем не доведено факту безповоротного  ухилення  відповідача від нотаріального  посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами  для визнання правочину дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.
Отже враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення  позовних вимог в частині визнання дійсним  договору дарування грошових коштів.
Посилання позивачки на те, що ОСОБА_1 не зареєстрував своє місце проживання за адресою знаходження спірної квартири, що вбачається з довідок виконкому Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 4285 від 03.05.2019 та № 151 від 06.02.2019 р., що зайвий раз свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 не брав участі у придбанні спірної квартири, колегією  суддів відхиляється, оскільки факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу на ім`я одного з подружжя, не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18).
Крім того ухвалою суду першої інстанції від 11 жовтня 2019 року була  призначена судова фізико-хімічна експертиза.
З висновку  фізико-хімічної експертизи матеріалів документів  в цивільній справі №369/7225/19 слідує, що  давність  виконання рукописного тексту та підписів в договорі дарування  від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_2   грошових коштів у сумі 700 000 грн., та рукописного тексту  вітальної листівки  «З Днем  народження ОСОБА_2 від тата  та мами», не відповідають  вказаній даті - ІНФОРМАЦІЯ_1, а виконано значно пізніше; а саме в період  лютий - травень 2019 року.
Даний  висновок експерта  належними  доказами  у справі не спростований.
Судом першої інстанції  вказаний експертний висновок не був прийнятий  до уваги, оскільки фізико-хімічна експертиза, як підвид  криміналістичної експертизи, має виконуватись виключно державними  спеціалізованими установами, в той час як вказана експертиза була проведена ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», яке  не є  державною експертною установою. 
Однак, колегія суддів не може погодитись з наведеним, з огляду на наступне.
За змістом ч. 3 ст. 103 ЦПК України при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).
Частинами 3,4  ст. 108 ЦПК України  визначено, що експерт повинен забезпечити збереження об`єкта експертизи.
 Якщо експертне дослідження пов`язане з повним або частковим знищенням об`єкта експертизи або зміною його властивостей, призначений судом експерт має одержати на його проведення відповідний дозвіл суду, який оформляється ухвалою.
З матеріалів справи слідує, що  відповідач ОСОБА_1 подав  до суду клопотання  про призначення  судової експертизи, проведення якої просив доручити  Незалежному інституту судових експертиз (офіс 7, корпус 3, вулиця Маршала Тимошенка,21, м. Київ).
Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання про  призначення фізико-хімічної експертизи, погодився доручити проведення  такої експертизи  саме Незалежному інституту судових експертиз, який є недержавною експертною  установою, до якої  й була направлена дана справа  для проведення  фізико-хімічної експертизи.
В подальшому, листом  ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» було повідомлено, що  для проведення  фізико-хімічної експертизи необхідно надати  письмовий дозвіл, відповідно до  ст. 108 ЦПК України, на вирізання фрагменту: з оригіналу  договору дарування  грошових коштів від імені  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , грошових коштів у сумі  700 000 грн. від 13 травня 2015 року  та вітальної листівки «З Днем  народження ОСОБА_2 від тата  та мами»,  в межах, передбачених методиками проведення  судових експертиз (що не наносить суттєвої шкоди документам, не змінює смислового значення  документів, забезпечує можливість  проведення додаткових  або повторних експертиз). (а.с.159,160,160зв. т. 1).
На вказаний  лист  судом першої інстанції була надана  відповідь про те, що Києво-Святошинський районний суд  Київської області не заперечує проти вирізання фрагменту  з оригіналу  договору дарування  грошових коштів від 13 травня 2015 року  від імені  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , грошових коштів у сумі  700 000 грн. та вітальної листівки «З Днем  народження ОСОБА_2 від тата  та мами», не відповідають  вказаній даті - ІНФОРМАЦІЯ_1, в межах, передбачених методиками проведення  судових експертиз (а.с.165 т.1), а тому посилання суду першої інстанції  про те, що фізико-хімічна  експертиза була проведена без належного дозволу суду  у порушення  ч.4 ст. 108 ЦПК України  колегією суддів не приймаються.
При цьому  висновок  суду першої інстанції на те, що  достовірність висновку експерта, як доказу  спростовується  і показами свідків прямо суперечить   п.12 постанови  Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,  яким роз`яснено, що  необхідно звернути увагу судів,  що зі змісту абзацу  другого частини  першої  статті  218  ЦК  України  не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення  факту  вчинення  правочину або  оспорювання  окремих його частин,  а й факт його вчинення,  а 
також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).
Крім цього,  свідки, які були допитані судом першої інстанції є близьким родичами позивачки (батько, матір та двоюрідна сестра) є зацікавленими у позитивному вирішенні даного спору.
Інших належних та допустимих доказів  про те, що   спірна квартира була придбана за її особисті  кошти, а вітальна листівка  була написана  безпосередньо ІНФОРМАЦІЯ_2 стороною позивача надано не було.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про  відсутність підстав для задоволення позовних вимог  в частині визнання дійсним договору дарування грошових коштів у сумі 700 000,00 грн., укладеного 13.05.2015 р. між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позивачкою ОСОБА_2 , та про визнання  квартири АДРЕСА_3 ,  реєстраційний номер 881391532224, особистою власністю ОСОБА_2 .
Щодо позовних вимог  про  усунення  перешкод в користуванні вказаною квартирою, шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 з цієї квартири, то вказані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання дійсним договору дарування грошових коштів та визнання спірної  квартири особистою власністю ОСОБА_2 .
З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх недоведеністю..
Керуючись   ст.ст.367, 374,376, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким  в задоволенні  позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, визнання майна особистою власністю та виселення - відмовити.
Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом 30 днів з дня виготовлення повної постанови.
    
Повний текст постанови виготовлений  19 жовтня 2021 року.
 
 Головуючий 
 
  Судді: