Ухвала
 
16 листопада 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 127/29254/19
провадження № 61-3032св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Міністерство оборони України,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи: Концерн «Військторгсервіс», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року в складі судді Ан О. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року в складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., Сопруна В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У листопаді 2019 року Міністерство оборони України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Концерн «Військторгсервіс», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Позов мотивовано тим, що Міністерство оборони України є титульним володільцем майна загальною площею 184,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . На праві господарського відання Товариство з обмеженою відповідальністю «Військторгсервіс» (далі - ТОВ «Військторгсервіс») 05 лютого 2010 року уклало з ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 7/25 об`єкту нерухомого майна. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2013 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29 липня 2013 року, вищевказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним з моменту укладення та застосовано двосторонню реституцію. Однак до цього часу нерухоме майно у власність держави в особі Концерну «Військторгсервіс» не повернуто. Позивач стверджував, що ОСОБА_4 є недобросовісним набувачем так як була обізнана про зміст рішення Вінницького міського суду та Апеляційного суду Вінницької області у справі № 232/6833/12. З моменту вирішення питання про повернення спірного майна в державну власність, майно відчужено (подаровано) ОСОБА_3 , який у подальшому в рівних частинах відчужив (продав) його відповідачам.
 
Позивач стверджував, що ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не вжили достатніх заходів для з`ясування правомочності продавця і могли проявити обережність і обачність при укладенні договору. Також позивач переконував, що 7/25 частин об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вибули з державної власності поза волею органу управління майном - Міністерства оборони України.
 
Позивач переконував, що витребування майна не позбавляє відповідачів можливості відновити своє право шляхом пред`явлення вимоги до особи, в якої вони придбали майно про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , оскільки вирішення спору може в подальшому вплинути на її права чи обов`язки.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, позов задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Міністерства оборони України 7/50 об`єкту нерухомого майна загальною площею 184,4 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 власність держави в особі Міністерства оборони України 7/50 об`єкту нерухомого майна загальною площею 184,4 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України судові витрати у розмірі 11 964,96 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки спірне майно вибуло з володіння власника на підставі договору купівлі-продажу, який судом визнано недійсним, то наявні підстави для його витребування у відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у власність держави в особі Міністерства оборони України за правилами статті 388 ЦК України.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У березні 2021 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для застосування позовної давності до позовних вимог у цій справі, оскільки не звернули увагу на те, що початок перебігу позовної давності за вимогами позивача має обчислюватись з моменту, коли спірне майно фактично вибуло з володіння позивача, а саме з 20 травня 2010 року;
 
-  не надали належної оцінки тому, що задоволення позову про витребування спірного майна у заявника призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки в такому випадку на заявника буде покладено індивідуальний надмірний тягар;
 
-  не надали оцінку добросовісності позивача в аспекті захисту ним права власності на спірне майно;
 
 -  не врахували, що відсутність реєстрації права власності на спірне майно після отримання рішення у справі № 232/3368/12 протягом певного часу, визначеного для його виконання - 1 рік, позбавляє права позивача вважати, що спірне майно належить йому на праві власності, оскільки він самостійно свідомо його не реалізував;
 
-  не звернули увагу на те, що оскільки позивач не повернув собі спірне майно та не зареєстрував право власності на нього, то він знав або міг знати про те, що спірне майно знаходиться у володінні іншої особи, зареєстроване за іншою особою, тому свідомо допустив відчуження ОСОБА_4 спірного майна на користь ОСОБА_3 в дату 18 червня 2017 року, в чому і був прояв його волі;
 
-  не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/18, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц   Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі № 902/326/16, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц, від 13 лютого 2019 року у справі                                   № 645/4220/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 19/6, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц та постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16.
 
Також у касаційній скарзі заявник послався на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому у поверненні надмірно сплаченого судового збору за розгляд апеляційної скарги у сумі 8 973,72 грн, оскільки він оскаржував рішення суду першої інстанції лише в частині розгляду позовних вимог Міністерства оборони України до нього, а сплатив судовий збір за оскарження вказаного рішення повністю.
 
Крім того, у касаційній скарзі заявником викладено клопотання про зупинення виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року. Клопотання обґрунтовано тим, що набрання оскаржуваним судовим рішенням законної сили дозволяє позивачу звернутись до державного реєстратора з заявою про внесення змін відомостей про власника без отримання виконавчого листа, що унеможливить у подальшому поворот виконання рішення, у зв`язку з чим є підстави для зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.
 
У травні 2021 року Міністерство оборони України подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на її необґрунтованість, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
 
Також у травні 2021 року до Верховного Суду надійшли пояснення ОСОБА_1 , в яких він виклав свої аргументи щодо незгоди з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року, постановою Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року і просив їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями                          Верховного Суду від 05 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.   
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без руху з наданням строку для доплати судового збору.
 
У квітні 2021 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги ОСОБА_2 , а саме: звіт про оцінку спірного майна та квитанція від 02 квітня 2021 року № 35 про доплату судового збору у розмірі                        11 695,00 грн. Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргоюОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано матеріали справи № 127/29254/19 ізВінницького міського суду Вінницької області; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2                               про зупинення виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року; надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну              скаргу.     
 
У травні 2021 року матеріали справи № 127/29254/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України, у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
УХВАЛИВ:
 
Справу за позовом Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Концерн «Військторгсервіс», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2021 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 24 листопада 2021 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        І. Ю. Гулейков

 
О. В. Ступак

 
Г. І. Усик