Дата документу 08.10.2021 Справа № 331/551/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/551/21        Головуючий у 1 інстанції: Солодовніков Р.С.
Провадження № 22-ц/807/3005/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» жовтня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Гончар М.С.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року Концерну «Міські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що надає відповідача послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
За період з 01 серпня 2016 року по 31 грудня 2020 року загальна сума заборгованості за комунальні послуги, надані Концерном «Міські теплові мережі», складає 66090,81 грн.
На підставі зазначеного просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 66090,81 грн. та судовий збір в розмірі 2270 грн. по 1135 грн. з кожного.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Концерн «Міські теплові мережі» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на звернення до суду в межах строків позовної давності, нарахування плати за послугу централізованого гарячого водопостачання за нормами (нормативами) споживання, у зв`язку із зняттям лічильника з комерційного обліку через не проведення планової державної повірки, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач вказує різні суми заборгованості без поділу нарахувань по гарячому водопостачанню та опаленню, підстави для переривання строку позовної давності відсутні та посилався на те, що має лічильник та користується водонагрівачем. 

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 липня 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 липня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в частині вимог за період з 01 серпня 2016 року по 31 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, а тому наявні підстави для стягнення заборгованості за опалення за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року, яка була погашена відповідачами, нарахування заборгованості за користування гарячою водою за нормами (нормативами) споживання є безпідставним.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.97).

Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01 серпня 2016 року по 31 грудня 2020 року надав послуги відповідачам за вказаною адресою. 

Згідно з розрахунком Концерну «Міські теплові мережі», виконаним за період з грудня 2015 року по грудень 2020 року, заборгованість відповідачів становить 66090,81 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За приписами ст. 162 ЖК УРСР власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.2.1 Статуту Концерну «Міські теплові мережі», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови № 99р від 08.04.2013 року, основною метою діяльності концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Згідно з п. 1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, з наступними змінами та доповненнями (надалі – Правила), ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. 

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами пункту 1 частини першої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що хоча договір між сторонами про надання послуг не укладався, Концерн «Міські теплові мережі» надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги, а відповідачі такі послуги прийняли, а тому як власники квартири, повинні нести обов`язок із сплати за комунальні послуги, надані Концерном «Міські теплові мережі».

За приписами ч 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга Концерну «Міські теплові мережі» не містить доводів щодо незгоди з відмовою в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за опалення з період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року у зв`язку з погашенням відповідачами заборгованості та обґрунтувань вказаних доводів.

За змістом апеляційної скарги доводи скарги Концерну «Міські теплові мережі» зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості за послугу з централізованого гарячого водопостачання в розмірі 35 849,20 грн., яка була нарахована за період з лютого 2019 року по грудень 2020 року та в частині застосування строків позовної давності.

Обґрунтовуючи нарахування заборгованості за послугу з централізованого гарячого водопостачання в розмірі 35 849,20 грн., Концерн «Міські теплові мережі» посилався на те, що відповідачами не було своєчасно проведено планову державну повірку лічильника, у зв`язку з чим показники приладу є недостовірними, з лютого 2019 року лічильник знято з комерційного обліку та плата за послугу централізованого гарячого водопостачання нараховується за нормативами водоспоживання та водовідведення.

В той же час вказані обставини не підтверджені належними доказами.

За приписами п.п. 17, 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» повірка засобів вимірювальної техніки - сукупність операцій, що включає перевірку та маркування та/або видачу документа про повірку засобу вимірювальної техніки, які встановлюють і підтверджують, що зазначений засіб відповідає встановленим вимогам; періодична повірка засобів вимірювальної техніки - повірка, що проводиться протягом періоду експлуатації засобів вимірювальної техніки через встановлений проміжок часу (міжповірочний інтервал).

Відповідно до ст. ст. 11, 28 Закону України "Про метрології та метрологічну діяльність" засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється застосовувати лише за умови, якщо вони пройшли повірку або державну метрологічну атестацію.

Засоби, вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, на які поширюється державний метрологічний нагляд, підлягають перевірці.

Згідно з п. 10 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Відповідно до пункту 15 Правил № 630 засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Лише у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Пунктом 20 Правил № 630 передбачено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Згідно з пунктом 21 Правил № 630 у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що до квітня 2021 року у вищезазначеній квартирі відповідачів був встановлений лічильник гарячої води, який 19 квітня 2021 був замінений новим лічильником, дата наступного строку держповірки 01 квітня 2025 року.

Згідно з розрахунком заборгованості відповідачам плата за послуги гарячого водопостачання до лютого 2019 року не нараховувалась. За заявлений позивачем період було проведено лише три нарахування в липні 2016 року на суму 144,74 грн., в квітні 2017 року на суму 72,37 грн., в грудні 2017 року на суму 72,35 грн., які були погашені відповідачами в вересні 2017 року та березні 2018 року.

Концерном «Міські теплові мережі» не було надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій доказів на підтвердження тих обставин, що станом на лютий 2019 року відповідачем був пропущений строк проведення періодичної повірки лічильника гарячої води, у зв`язку з чим плата за послугу централізованого гарячого водопостачання нараховувалась за нормативами водоспоживання та водовідведення.

Окрім того, посилаючись на зняття з лютого 2019 року лічильнику з комерційного обліку, Концерн «Міські теплові мережі» не надав відповідний акт.

Докази несправності лічильника гарячої води, що не підлягає усуненню, матеріали справи також не містять.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність Концерном «Міські теплові мережі» позовних вимог про стягнення заборгованості за послугу з централізованого гарячого водопостачання в розмірі 35849,20 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині дотримання строків звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності.

Концерн "Міські теплові мережі" був обізнаний, що відповідач протягом тривалого часу не здійснював оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти.

Докази вчинення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 дій, що свідчить про визнання ним свого боргу за послуги з централізованого опалення, матеріали справи не містять, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності щодо цих вимог.

Згідно з розрахунком заборгованості відповідачами було здійснено два погашення лише заборгованості за послуги гарячого водопостачання в вересні 2017 року на суму 217.11 грн., які були нараховані в липні 2016 року на суму 144,74 грн. та в квітні 2017 року на суму 72,37 грн., а також в березні 2018 року на суму 72,35 грн., яка була нарахована в грудні 2017 року.

Таким чином, здійснення відповідачами таких погашень перериває перебіг строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по наданню послуг гарячого водопостачання.

В цій частині доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Колегія суддів звертає увагу на те, що станом на 31 січня 2019 року, тобто до здійснення Концерном «Міські теплові мережі» нарахування заборгованості за послуги гарячого водопостачання за нормами (нормативами) споживання, у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 була відсутня заборгованість за вказаними послугами, а тому неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 264 ЦК України не вплинуло на остаточний результат розгляду справи, а тому підстав для скасування рішення суду не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 08 жовтня 2021 року

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       М.С. Гончар