ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 грудня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/924/21
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1618/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                 головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                    суддів:  Скрипки А.А., Шарапової О.Л.
                                    секретар: Позняк О.М.     
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя (суддя Маринченко О.А.), ухвалене о 12 год. 32 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 18 жовтня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт, що вона та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 1994 року по 03 листопада 2020 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Позов мотивовано тим, що приблизно у середині 1978 року на роботі у Чернігівському виробничому об`єкті «Хімволокно» позивачка познайомилася з ОСОБА_3 . 05 квітня 1994 року ОСОБА_1 офіційно розлучилася з чоловіком, а з 01 грудня 1994 року позивачка створила сім`ю з ОСОБА_3 шляхом сумісного проживання. Оскільки останній був членом кооперативу, то вони з позивачкою вирішили вкладати всі свої заощадження в квартиру АДРЕСА_1 і наприкінці 1995 року ними було виплачено грошові кошти за вказане житло. Правовстановлюючі документи ОСОБА_3 дооформив на себе 02 листопада 2006 року. За доводами ОСОБА_1 , однією сім`єю вони проживали разом майже до смерті ОСОБА_3 , оскільки після смерті своєї матері він у лютому 2017 року переїхав до смт Михайло-Коцюбинське в її будинок, де і проживав до своєї смерті. Позивачка вказує, що весь час, починаючи з кінця 1994 року і по день смерті вона і ОСОБА_3 спільно проживали як чоловік та дружина, вели спільне домашнє господарство, мали спільний бюджет, спільно виховували її неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу. Після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. була відкрита спадкова справа. Відповідна заява про прийняття спадщини була подана і позивачкою. ОСОБА_1 вважає квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_2 є спадкоємцем та такою, що прийняла шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем спадщину.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що після подачі заяви про прийняття спадщини позивачка та відповідачка стали спадкоємцями, які почали претендувати на отримання свідоцтва про спадщину, для отримання якого потрібно підтвердити споріднення або встановити факт. За доводами ОСОБА_1 , приписи ст.1264 ЦК України лише надають право на спадкування, а не вказують на прийняття спадщини особою, яка входить до четвертої черги спадкоємців. Позивачка вважає, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем у даній справі, оскільки саме вона прийняла спадщину, а встановлення факту та отримання свідоцтва в майбутньому їй надають норми спадкового права. ОСОБА_1 посилається, що нею належними та допустимими доказами було доведено той факт, що вона проживала разом з ОСОБА_3 однією сім`єю та в період шлюбу за спільні кошти виплатили вартість квартири по АДРЕСА_2 .
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.
По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (а.с.62 зворот).
16 січня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 на підставі ст.1264 ЦК України (а.с.60).
Приватним нотаріусом було заведено спадкову справу №7/2021 (а.с.63 зворот-64).
Також із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 01 лютого 2021 року звернулася ОСОБА_1 на підставі ст.1264 ЦК України (а.с.64 зворот-65).
Відповідно до довідки Об`єднання житлово-будівельних кооперативів ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 04.07.1989 року; на день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вищевказаною адресою був зареєстрований один (а.с.69 зворот).
Кошти за вказану квартиру сплачені у грудні 1995 року (а.с.23), а з 02 листопада 2006 року ОСОБА_3 став її власником (а.с.24).
Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За змістом статті 1264 ЦК Україниу у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позовом є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами – суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не  інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в  межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Згідно з частинами першою-другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18).
Заявлені позивачкою вимоги про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і визнання права власності на квартиру безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , оскільки вона також подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на підставі ст.1264 ЦК України як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, і відповідно заперечує наявність у ОСОБА_1 права на спадкування після його смерті. 
Отже, такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з іншою особою – органом місцевого самоврядування, за наявності особи, яка, хоча і не надала доказів, що є спадкоємцем і такою, що прийняла спадщину, проте оспорює заявлені позивачкою вимоги.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції, що позивачем вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, є необгрунтованим.
Вирішуючи питання наявності підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Вбачається, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві просить встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 1994 року по 03 листопада 2020 року. Також вказує, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю в розумінні Сімейного кодексу України.
Статтею 6 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян.
Згідно з пунктом 1 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України, у тому числі й частини першої статті 74 цього Кодексу.
У разі коли такі відносини виникли до 01 січня 2004 року, тобто до набуття чинності СК України, спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).
Нормами КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (1994 рік), не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.
Оскільки СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, то стаття 74 цього Кодексу застосовується виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.
З урахуванням зазначених норм законодавства колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що не підлягає встановленню факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року.
Із цих самих підстав не може бути поширений правовий режим майна, набутого до 01 січня 2004 року, як спільного.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Таким чином, обов`язковою умовою для визнання однією сім`єю чоловіка і жінки, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі, крім власне факту спільного проживання, є ведення ними спільного побуту, господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У порушення вказаних вимог закону позивачка не довела належними та допустимими доказами наявності між нею і ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року відносин, яким притаманні ознаки сім`ї, а саме: ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. 
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_3 після смерті своєї матері у 2017 році переїхав до смт ОСОБА_4 в її будинок, де і проживав останній час до своєї смерті. Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні апеляційного суду і представник позивачки. 
Сторони не заперечують, що поховання ОСОБА_3 здійснила ОСОБА_2 . Представник позивача також підтвердив не проживання позивачки з ОСОБА_3 останні два роки до його смерті в одному помешканні, але зазначав що це було викликано виключно необхідністю догдяду за престарілими батьками і при цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_5 шлюбні відносини підтримували.     
За матеріалами справи встановлено, що місце проживання ОСОБА_3 було зареєстроване в кв. АДРЕСА_1 , а місце проживання ОСОБА_1 – по АДРЕСА_4 . 
Позивачка вказувала, що в спірній квартирі, на яку вона просить визнати право власності за нею, ні вона, ні ОСОБА_3 не проживали, а у вказаній квартирі мешкали квартиранти.
При цьому будь-які докази, що ОСОБА_3 разом з позивачкою проживав за місцем її реєстрації в матеріалах справи відсутні. 
Надані ОСОБА_1 ощадна книжка та довідка про оплату вартості спірної квартири не містять даних, що вона  вносила будь-які кошти у придбання квартири, які б давали їй підстави для визнання за нею права  спільної сумісної власності на це нерухоме майно.
Надані позивачкою копії фотознімків, де вона удвох  з ОСОБА_3 та іншими особами, також безсумнівно не свідчать про сталість сімейних відносин і не є беззаперечним доказом їх спільного проживання однією сім`єю у період з 01 січня 2004 року по 03 листопада 2020 року.
Крім того, документи на підтвердження укладення ОСОБА_3 кредитного договору та придбання телевізора не можуть бути прийняті судом як докази спільного проживання та ведення спільного бюджету.
Допитані в судовому засіданні свідки не 
Враховуючи викладене, підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року відсутні.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу немає і підстав, передбачених статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя.
Встановивши, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги зі зміною рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 жовтня 2021 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 3 грудня 2021 року.

Головуючий:                                          Судді: