Постанова                                              
Іменем України
 
20 жовтня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 395/840/20-ц
провадження № 61-13173св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
          суддів:                Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В., 
               
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: Канізька сільська рада Новомиргородського району Кіровоградської області, Новоукраїнська районна державна адміністрація Кіровоградської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Машинно-технологічна станція Ятрань»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 березня                  2021 року у складі судді Орендовського В. А. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 липня 2021 року у складі колегії суддів: Голованя А. М., Карпенка О. Л., Письменного О. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 , треті особи: Канізька сільська рада Новомиргородського району Кіровоградської області (далі - Канізька сільська рада), Новоукраїнська районна державна адміністрація Кіровоградської області (далі - Новоукраїнська РДА), Товариство з обмеженою відповідальністю «Машинно-технологічна станція Ятрань» (далі - ТОВ «МТС Ятрань»), про визнання недійсними державних актів на землю.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_5 . Від неї у спадщину за заповітом вона отримала земельку ділянку, кадастровий номер: 3523883200:02:000:0368, площею 6,53 га, право на яку посвідчено державним актом на право власності на землю серії КР № 074011, виданим 05 липня 2006 року, зареєстрованим у Книзі реєстрації державних актів на право власності па землю за № 029.
 
Під час переоформлення спадкового майна, вона дізналась, що на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 6,53 га, видано ще два державні акти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації від 24 травня 2005 року № 431-р. Зокрема, ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 3,2657 га серії КР             № 009347 від 05 вересня 2006 року, зареєстрований за № 33, а ОСОБА_3 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 3,259 га, серії KP № 009348 від 05 вересня 2006 року, зареєстрований за № 35.
 
Єдиним законним власником земельної ділянки, який першим отримав державний акт на право власності на землю, а також першим відповідно до закону зареєстрував це право, була ОСОБА_5 , а на сьогодні є вона як її спадкоємець. Зокрема це підтверджується договором оренди землі № 263 із TOB «МТС Ятрань», яким спершу спадкодавець, а згодом і вона фактично передала в оренду землю та отримувала плату за таке користування. Проте у кінці 2018 року, ТОВ «МТС Ятрань» припинив виплату орендної плати, яку сплачувало щорічно до того, мотивуючи свою відмову тим, що товариство, як орендар, уклало нові договори оренди з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що виявилося порушенням прав дійсного власника, а саме її прав, отже, саме з цього моменту, вважає необхідно розпочати обчислення строків позовної давності у цій справі.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР № 009347, виданий ОСОБА_2 Новомиргородською РДА Кіровоградської області 05 вересня 2006 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР № 009348, виданий ОСОБА_3 Новомиргородською РДА Кіровоградської області 05 вересня                2006 року.
Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області                               від 05 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не порушили право власності позивача, оскільки вони раніше позивача на законних підставах отримали своє право на земельну частку (пай) із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Хлібороб».
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 06 липня 2021 року рішення суду першої інстанції змінено, шляхом викладення мотивувальної частини рішення                        в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Змінюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії КР № 074011 вказана площа земельної ділянки 6,53 га, і вона є відмінною від площі земельних ділянок, зазначених у Державному акті серії КР № 009347 - 3,2657 га та серії KP № 009348 - 3,259 га. Крім того, у Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії КР          № 074011 вказано номер земельної ділянки - 368, у Державному акті серії КР                      № 009347 - 401, а в Державному акті серії KP № 009348 - 402. Всі три земельні ділянки мають різні кадастрові номери.
 
Аналіз матеріалів справи свідчить, що експертиза щодо встановлення обставин накладення спірних земельних ділянок не призначалась. При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих питань, проте з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельна ділянка, яка належить позивачу, на земельні ділянки, передані відповідачам.
 
Отже, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про те, що земельна ділянка позивача повністю співпадає із земельними ділянками відповідачів.
 
Таким чином, підставою для відмови у позові має бути недоведеність факту порушення права позивача на землю, не у зв`язку з тим, що вона набула право власності на ту ж саму земельну ділянку пізніше за відповідачів, як помилково зазначив суд першої інстанції, а у зв`язку з тим, що відсутні підстави вважати, що відповідачами набуто у власність ту ж саму земельну ділянку, яка належить позивачу.

 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У серпні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4  подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду           від 06 липня 2021 року, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Підставами касаційного оскарження вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 372/6016/13-ц (провадження                 № 61-17631св20).
 
Також як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбаченихпунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Інші учасники справи своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалися. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                      з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
Частиною третьою статті 411 ЦПК Українипередбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                 у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з таких підстав.
 
Обставини встановлені судами
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 11 травня 2005 року державним нотаріусом Заліпським В. О., за реєстровим № 405, ОСОБА_2 успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_7 , яка померла                      ІНФОРМАЦІЯ_2 , Ѕ частини майна, яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 7,1 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки на місцевості, що перебуває в колективній власності КСП «Хлібороб» с. Каніж, Каніжської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, що належало померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, виданого Новомиргородською РДА 28 лютого 2002 року та зареєстрованого в Книзі за № 367.
 
24 травня 2005 року відповідачі отримали розпорядження голови Новомиргородської РДА від 24 травня 2005 року № 431-р про передачу їм у приватну власність земельної ділянки в натурі загальною площею 6,53 га.
 
ОСОБА_2 , на підставі розпорядження голови Новомиргородської РДА від 24 травня 2005 року № 431-р, 05 вересня 2006 року виданий державний акт серії КР №009347 на право власності на земельну ділянку, площею 3,2657 га, що розташована на території Канізької сільської ради, кадастровий номер: 3523883200:02:001:0401.
 
ОСОБА_3 на підставі розпорядження голови Новомиргородської РДА                        від 24 травня 2005 року № 431-р, 05 вересня 2006 року виданий державний акт серії КР №009348 на право власності на земельну ділянку, площею 3,259 га, що розташована на території Канізької сільської ради, кадастровий номер: 3523883200:02:001:0402.
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 01 жовтня 2010 року державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Ясинською Н. М., за реєстровим № 2755, ОСОБА_1 успадкувала після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельну ділянку площею 6,53 га, що розташована на території Канізької сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлій на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КР № 074011, виданого Новомиргородською РДА 05 липня 2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації за № 29, кадастровий номер: 3523883200:02:000:0368, на підставі розпорядження Новомиргородської РДА № 676-р від 19серпня 2005 року.
 
Згідно з довідкою ТОВ «МТС Ятрань» від 14 вересня 2012 року № 27 померла                      ОСОБА_5 дійсно уклала договір оренди землі від 05 липня 2006 року № 263 із                    ТОВ «МТС Ятрань» строком на 10 років, розмір земельної ділянки становить 6,53 га.
 
Отже, на одну й ту ж земельну ділянку розпорядженнями Новомиргородської РДА про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3                        (по Ѕ частини) видане 24 травня 2005 року, а ОСОБА_5 (спадкоємець                         ОСОБА_1 ) 19 серпня 2005 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не порушили право власності позивача, оскільки раніше позивача, на законних підставах, набули право на земельну частку (пай) із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Хлібороб» а потім і право власності на спірну земельну ділянку.
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи це рішення та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що експертиза щодо встановлення обставин накладення спірних земельних ділянок не призначалась. При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих питань, проте з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельна ділянка, яка належить позивачу, на земельні ділянки, передані відповідачам. Отже, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про те, що земельна ділянка позивача повністю співпадає із земельними ділянками відповідачів.
Верховний Суд не може погодитися з такими висновками судів з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
 
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Стаття 152 ЗК України визначає способи захисту прав на земельні ділянки та при цьому встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
 
За змістом статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори                  з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцієюі законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно зі статтею 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
 
Колегія суддів вважає, що особа, яка подає позовну заяву, вправі очікувати від суду застосування вказаних норм процесуального законодавства, які надають їй право звернення з позовом із можливістю подальшого вирішення процесуальних питань щодо визначення предмета доказування, надання та витребування доказів                            в установленому порядку.
 
Застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення процесуального закону, яке б гарантувало особі право на судовий захист, зокрема звернення з позовною заявою до суду відповідно до приписів частини першої статті 4 ЦПК України, оскільки держава не вправі обмежувати права особи, не маючи на меті захист суспільних інтересів.
 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Приймаючи постанову про скасування рішення суду першої інстанції та відмову            у задоволенні позову, суд апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернув, попри наявні у справі суперечливі докази, дійшов передчасних висновків про відсутність накладення (перетину) земельної ділянки, що належить позивачу, та земельних ділянок переданих у власність  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , без проведення земельно-технічної експертизи у цій справі.
Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина, чи накладаються (перетинаються) земельна ділянка, що належить позивачу, та земельні ділянки, передані у власність відповідачів.
 
Із матеріалів справи убачається, що листом Держкомзему у Новомиргородському районі ОСОБА_1 повідомлено про те, що громадянці ОСОБА_5 виданий державний акт серії КР № 074011 на право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 6,53 га на території Канізької сільської ради на підставі розпорядження        від 19 серпня 2005 року № 676-р. Державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 29 від 05 липня 2006 року. На ту ж саму земельну ділянку № 368, площею 6,53 га ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі розпорядження від 24 травня 2005 року № 431 видано два державні акти на право власності на земельні ділянки, які зареєстровані у Книзі за № 33 та № 35         від 05 вересня 2006 року. На цей час проводиться певна робота з виправлення ситуації, яка склалася. Готуються матеріали для подання до суду про визнання недійсними державних актів на право власності на землю (т.1 а. с. 21).
 
Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відсутність доказів накладення земельної ділянки позивача на земельні ділянки, що належать відповідачам,                        є помилковими. Висновок апеляційного суду про відсутність доказів накладення земельних ділянок ґрунтується лише на припущеннях. Такий висновок зроблено без належної оцінки інших доказів, наявних у справі.
 
Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивача на земельну ділянку.
 
Відповідно до статті 12 ЦПК Українисуд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
 
Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.
 
Зокрема, суд повинен роз`яснити сторонам їх право заявити клопотання про призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи                 і потребують спеціальних знань.
 
Враховуючи те, що відповідачі заперечують факт накладення їхніх земельних ділянок на земельну ділянку, яка належить позивачу, апеляційний суд повинен був роз`яснити сторонам право заявити клопотання про призначення земельно-технічної експертизи для вирішення питання про накладення земельних ділянок і тільки після отримання відповідного висновку експерта або відмови від проведення земельно-технічної експертизи вирішувати питання про доведеність чи недоведеність вимог позову.
 
З урахуванням наведеного, призначення земельно-технічної експертизи у цій справі,        з урахуванням суті заперечень сторони відповідачів, було необхідним з метою справедливого розгляду справи.
 
Таким чином, доводи заявника про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі                                  № 372/6016/13-ц, знайшли своє підтвердження. 
 
У вказаній постанові Верховного Суду сформульовано висновок про те, що приймаючи постанову про скасування рішення суду першої інстанції та відмову                    у задоволенні позову, суд апеляційної інстанцій, попри наявні у справі суперечливі докази, дійшов передчасних висновків про відсутність накладення (перетину) земельних ділянок, належних позивачу, та земельних ділянок переданих у власність відповідачів, без проведення земельно-технічної експертизи у цій справі.
 
На відміну від суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції погодився із тим, що        у цій справі позивачем надано достатньо доказів, що підтверджують накладення земельної ділянки позивача на земельні ділянки належні відповідачам.
 
Проте суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що на одну земельну ділянку розпорядження Новомиргородської РДА Кіровоградської області про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 та      ОСОБА_3 (по Ѕ частини) видане 24 травня 2005 року, а розпорядження про передачу цієї земельної ділянки у власність спадкодавцеві позивача видане вказаним державним органом 19 серпня 2005 року. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на земельну ділянку відповідно до виданих їм державних актів - 05 вересня 2006 року, тоді ж як ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 01 жовтня 2010 року, що підтверджується виданим 01 жовтня 2010 року їй свідоцтвом про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 2755, право власності на яке зареєстровано 25 вересня 2014 року. Тобто відповідачі за часом отримали право власності на свої земельні ділянки раніше, ніж отримала сама ОСОБА_1 
 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 успадкувала цю земельну ділянку від ОСОБА_5 , яка у свою чергу  отримала державний акт про право власності на землю 05 липня 2006 року, тобто раніше ніж відповідачі.
 
Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, у редакції від 31 березня                   2006 року, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Аналіз наведеного положення ЗК України підтверджує, що станом на 2006 рік виникнення права пов`язано із видачею державного акта, який таке право підтверджує, а не з прийняттям розпорядження компетентного органу про передачу у власність чи користування земельної ділянки. 
 
Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, відповідно, неправильно визначено момент набуття права власності на землю.
 
Та обставина, що ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки лише 25 вересня 2014 року, не свідчить про відсутність порушених її прав, оскільки право власності на земельну ділянку успадковано нею від ОСОБА_5 , яка за часом набула право власності на земельну ділянку раніше ніж відповідачі. 
 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що суди в порушення норм процесуального права не вжили заходів для повного дослідження обставин справи. Неповне встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, неправильне застосування норми матеріального судом першої інстанції призвели до формального підходу при вирішені цього спору, тому судові рішення не можуть вважатись законними та обґрунтованими. 
 
В силу положень статті 400 ЦПК Україникасаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки суди обох попередніх інстанцій не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірили належним чином доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК Українипідлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу                      в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального                         і процесуального права, вирішити питання про призначення у справі експертизи, встановити усі підстави заявленого позову, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими                          в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.                           У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 березня                  2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 липня 2021року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       О. В. Ступак

Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков 

                                                                                                          С. О. Погрібний

                                                                                                          Г. І. Усик

                                                                                                                                    В. В. Яремко