ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 460/4455/19 пров. № А/857/13252/21	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.
при секретарі судового засідання:               Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року (рішення ухвалене у м. Рівне судом у складі головуючого судді Щербакова В.В., повний текст судового рішення складено 26.02.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,-

                                             ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області щодо відмови у нарахуванні та виплати позивачу компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована у червні 2011 року на суму пенсії 24 082,10 гривень та у червні 2012 року на суму пенсії 8 175,93 грн. згідно із Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з червня 2011 року по вересень 2017 року на суму пенсії 24 082,10 та за період з червня 2012 року по вересень 2017 року на суму пенсії 8 175,93 гривень згідно із Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати”.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що на виконання постанови Зарічненського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року у справі № 2-а-4/11 відповідачем було нараховано кошти в сумі 24 082,10 грн. На виконання постанови Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2011 року в справі № 2-а-3393/11 відповідачем було нараховано кошти в сумі 8 175,93 грн. Однак, ці суми перераховані на банківський рахунок позивача лише у березні 2018 року. Покликаючись до положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" позивач вважає, що має право на компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, які з вини відповідача фактично виплачені лише у березні 2018 року. Позивач просив нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на суму 24 082,10 грн., 8 175,93 грн.. відповідно за весь період. Просив позов задоволити.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована у червні 2011 року на суму пенсії 24 082,10 гривень та у червні 2012 року на суму пенсії 8 175,93 грн. згідно із Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з червня 2011 року по вересень 2017 року на суму пенсії 24 082,10 та за період з червня 2012 року по вересень 2017 року на суму пенсії 8 175,93 гривень згідно із Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати”.
Рішення суду першої інстанції оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року у справі № 2-а-4/11 зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу починаючи з 11 липня 2010 року відповідно до ст.ст.50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчисленої з розміру основної (державної) пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії 50% від мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, що визначається згідно із ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, та з врахуванням проведених виплат.
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року у справі № 2а-4/11 вказану вище постанову було змінено.А саме - зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу, починаючи з 11.07.2010 р. по 25.01.2011 р. відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,  в розмірі 6 (шість) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії в розмірі 50 % від мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної згідно із ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом та  з врахуванням вже проведених виплат.
Постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року у справі № 2а-3393/11, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області провести нарахування та виплачувати позивачу доплату до пенсії відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні добровільного гарантованого відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат з 12.03.2011 року по 22.07.2011 року з урахуванням раніше виплачених сум.
Таким чином, постанова Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2011 року у справі № 2-а-3393/11 набрала законної сили 12.04.2012.
У травні 2013 року на виконання судових рішень відповідачем здійснено відповідний перерахунок пенсії позивачу та нараховано пенсію в сумах 24 082,10 грн., 8 175,93 грн., що підтверджується протоколом Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області, а фактичну виплату пенсії здійснено 28.03.2018, що підтверджується відповідною випискою з карткового рахунку позивача.
Позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату компенсації за втрату частини доходів. У відповідь на звернення позивача відповідач листом від 02.12.2019 повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати такої компенсації.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок № 159).
Статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.
Пунктом 2 Порядку № 159 врегульовано, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статті 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 у справі № 21-518а14, від 11.07.2017 у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 у справі № 521/940/17, від 05.10. 2018 у справі № 127/829/17, від 12.02.2019 у справі № 814/1428/18, від 08.08.2019 у справі № 638/19990/16-а.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право на виплату компенсації за час затримки виконання судового рішення. За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі рішення суду.
Аналогічна позиція відображена Верховним Судом у постанові від 19.09.2019 у справі № 522/2370/17.
Що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, в даному випадку, у позивача виникло з 11.07.2010, тобто з моменту коли територіальний орган Пенсійного фонду України зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу за постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року, зміненою постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року у справі № 2а-4/11 та з 12.03.2011 за постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2011 року,  залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2012 у справі №2а-3393/11, по дату фактичної виплати такої пенсії – 28.03.2018.
Доводи відповідача, що перерахунок пенсії позивача на виконання судового рішення не є доходом в розумінні статті 2 Закону №2050-ІІІ, а має характер одноразової виплати, є безпідставними, оскільки вказані кошти нараховані в результаті перерахунку пенсії та відновлення прав позивача, порушених при виплаті пенсії у розмірі меншому, ніж передбачено законодавством. Тобто вказана сума є доходом в розумінні   статті 2 Закону №2050-ІІІ.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 в справі № 521/940/17.
Оскільки несвоєчасне нарахування сум пенсії відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням пенсії пенсійним органом, тобто з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, то позивач має право на отримання компенсації втрати частини пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови нарахувати та виплатити позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, є протиправними.
Апеляційний суд звертає увагу, що компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом № 2050 та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. 
При цьому, нарахування та виплату компенсації здійснює безпосередньо підприємство, установа чи організація, яка нарахувала громадянину дохід, строк виплати якого був порушений.
У разі звернення громадянина до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою йому пенсії, то належним відповідачем за таким позовом є територіальний орган Пенсійного фонду України, який здійснює нарахування та виплату пенсії такому громадянину.
Такий висновок суду узгоджується з положеннями статті 6 Закону № 2050 та пункту 7 Порядку № 159, згідно з якими компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, зокрема, за рахунок коштів Пенсійного фонду.
Згідно зі змістом заяв по суті, що нарахування та виплату пенсії позивачу здійснює Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, а тому, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет спору, саме вказаний суб`єкт владних повноважень є належним відповідачем у даній справі.
В матеріалах адміністративної справи наявна копія виписки по картковому рахунку від 18 вересня 2019 року, якою пітверджується, що 28 березня 2018 року на банківський рахунок позивача були зараховані кошти в сумі 24 082,10 грн., 8 175,93 грн., згідно з постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 25 січня 2011 року, зміненою постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року у справі № 2а-4/11 та постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2011 року,  залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2012 у справі №2а-3393/11.
Також, в матеріалах адміністративної справи вже наявні докази, які доводять обставини, з метою підтвердження яких відповідач просить суд витребувати докази в Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області.
Щодо покликань відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, апеляційний суд зазначає, що позивач звернувся до суду з дотриманням шестимісячного строку, встановленого статтею 122 КАС України, так як фактична виплата належної йому суми пенсії за рішенням суду здійснена лише в березні 2018 року, відповідач відмовив позивачу у виплаті такої компенсації у грудні 2019 року, а адміністративний позов подано до суду 24.12.2019.
При розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 24 квітня 2018 року в справі № 646/6250/17 (адміністративне провадження № К/9901/2128/18). 
У вказаній постанові, враховуючи позицію Конституційного Суду України, що міститься в рішеннях № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013, а також на підставі аналізу положення частини першої   статті 99 КАС України   (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) в системному зв`язку з положенням частини другої   статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»   колегія суддів Верховного Суду дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.
Аналогічна позиція відображена Верховним Судом у постанові від 24 листопада 2020 року у справі №815/460/18.
Частина друга статті 46 Закону № 1058 передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-
                                                  ПОСТАНОВИЛА:                    

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року у справі №460/4455/19 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 18.10.2021