ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 жовтня 2021 року 	 	справа № 160/11921/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі №160/11921/20 (суддя Олійник В.М., повний текст рішення складено 12.02.2021р) за адміністративним позовом ОСОБА_1  до держави в особі Державної казначейської служби, Дніпропетровської обласної прокуратури, третя особа на стороні відповідачів: Офіс Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до відповідача-1: Держави в особі Державної казначейської служби, відповідача-2: Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій просив:
- стягнути з Держави України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати, внаслідок прийняття неконституційного акту у розмірі 965 728, 60 грн. за період з липня 2015 року по березень 2020 року;
- визнати бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури протиправною та стягнути на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати внаслідок прийняття неконституційного акту у розмірі 32106,00 грн. за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021р. в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
 Із рішенням суду першої інстанції не погодився позивач, ним була подана апеляційна скарга. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Стверджує, що висновки суду щодо того, що рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020р. не може вплинути на спірні правовідносини, оскільки такі виникли до його прийняття, суперечать нормам матеріального права та практиці Європейського суду з прав людини. Вимоги позивача про застосування до спірних відносин прямої дії ч.3 ст. 152 Конституції та стягнення з Держави Україна на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч.3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з липня 2015 по березень 2020 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.  Заробітна плата прокурорів має визначатися виключно законом, а тому положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів, є таким що суперечить частині другій ст. 131-1 Основного Закону України.    
          Від представника Офісу Генерального прокурора – третьої особи у справі надійшов  відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві просить відмовити  у задоволенні вимог апеляційної скарги, як безпідставних, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Наполягає, що суд вірно встановив обставини справи, надав правильну юридичну оцінку спірним відносинам, та прийняв законне рішення.
В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, наполягав на задоволенні вимог його скарги.
Представник Дніпропетровської обласної прокуратури в судовому засіданні просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлявся.
Заслухавши позивача, представника відповідача-2 та третьої особи, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 12.06.2003 року працював на різних посадах в органах прокуратури Дніпропетровської області.
З 09.04.2015 р. по 14.12.2015 р. обіймав посаду прокурора м. Тернівки Дніпропетровської області, яка відповідно до ст. 39 Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 №1697-УІ є адміністративної посадою (керівник місцевої прокуратури).
З 15.12.2015 року обіймав посаду прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області (прокурор відділу регіональної прокуратури).
Перебував у відпустках для догляду за дитиною з червня 2016 року по березень 2017 року та з квітня 2020 року по липень 2020 року.
У період з  липня 2015 року по  березень 2020 року посадовий оклад позивача вираховувався у відповідності до  Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року №505  (далі - «Постанова КМУ №505»), а не у відповідності до положень ст.81   Закону України «Про прокуратуру».
Вважаючи протиправними дії Дніпропетровської обласної прокуратури в частині нарахування посадового окладу у розмірі, що є меншим, ніж встановлений ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”, у спірні періоди: з липня 2015 року по березень 2020 року та з квітня 2020 року по серпень 2020 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, шляхом пред`явлення позову про стягнення матеріальної шкоди.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно    статтею 81 Закону України «Про прокуратуру»  встановлено правила розрахунку розмірів посадових окладів прокурорів. Водночас, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону  України «Про Державний бюджет України на 2015 рік»  установлено, що положення частини другої статті  33, статті  81 Закону України «Про прокуратуру»  застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»  надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією  постановою  схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї  постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2, 6). Суд дійшов висновку, що відповідач-2 не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача і виплату йому заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою КМУ  №505. Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року, на яке посилається позивач, на спірні правовідносини щодо стягнення з Держави України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, внаслідок прийняття неконституційного акту, у розмірі 965 728, 60 грн., за період з липня 2015 року по березень 2020 року, не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття наведеного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Щодо вимог позивача про визнання бездіяльності Дніпропетровської обласної прокуратури протиправною та стягнення на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, внаслідок прийняття неконституційного акту, у розмірі 32106,00 грн. за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року, суд також вказав на їх безпідставність.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що підстави для задоволення позовних вимог в даному випадку відсутні, враховуючи наступне.
14 жовтня 2014 року прийнято  Закон України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. У зв`язку з цим, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.
Частини 1, 2, 3, 7 та 9 статті 81 Закону №1697-VII визначали, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до статті 90 Закону №1697-VII, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Частина 2 статті 8 Закону України №108/95-ВР від 24 березня 1995 року “Про оплату праці” встановлює, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього Закону.
Відповідно до статті 13 Закону України №108/95-ВР від 24 березня 1995 року “Про оплату праці”, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Пунктами 1, 2, 6 Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”, затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5. Крім того, надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів.
Видатки, пов`язані з реалізацією Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці.
Згідно статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пункт 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року “Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин” (набрали чинності з 01 січня 2015 року) встановлював, що норми і положення статті 81, частин 16-18 статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII “Перехідні положення” Закону України “Про прокуратуру” застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За загальним правилом, конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які на даний етап розвитку суспільства, на думку законодавця, є більш доцільними.
Закон України №80-VIII від 28 грудня 2014 року “Про Державний бюджет України на 2015 рік” та Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року “Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин” прийняті пізніше Закону України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року “Про прокуратуру”, а тому, у 2015 році норми і положення Закону України “Про прокуратуру” щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Законом України “Про Державний бюджет України на 2015 рік”, як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”.
Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України “Про прокуратуру” доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.
Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України “Про прокуратуру” є неможливою без внесення відповідних змін як до Постанови КМУ №505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.
Зміни до Постанови КМУ №505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України “Про прокуратуру”, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач-2 не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно прийнятого Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України “Про прокуратуру” від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України “Про Конституційний Суд України” закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Дія окремого положення пункту 26 розділу VI “Прикінцеві та перехідні положення” Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня                    2020 року.
Таким чином, рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 01.07.2015 по 26.03.2020 не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності)  Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV  (справа про додержання процедури внесення змін до  Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).
Суд наголошує, що дія окремого положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно  рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020  у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.
Водночас, спірні правовідносини між сторонами стосуються саме періоду з липня 2015 року до березня 2020 року.
Таким чином,  рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року                   №6-р/2020  на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Щодо вимог позивача про визнання бездіяльності Дніпропетровської обласної прокуратури протиправною та стягнення на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати внаслідок прийняття неконституційного акту у розмірі 32106,00 грн. за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року.
Абзацом 3 п.3 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19.09.2019   № 113-IX встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. 
На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Зазначений Закон є чинним та неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався.
Позивач у спірний період з квітня 2020 по серпень 2020  не мав статусу прокурора ані обласної, ані окружної прокуратури, тому на нього не поширювалося положення норм частини 3 статті 81 Закону України “Про прокуратуру” щодо розмірів посадових окладів прокурора окружної чи обласної прокуратури. 
Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку, що дії відповідача-2 щодо нарахування посадового окладу позивачу за спірний період на підставі приписів постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури”, відповідали приписам чинного на той час законодавства. 
За викладених обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог                 ОСОБА_1 ..
Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
          Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст.ст.322, 325, 328, 329 КАС України, суд  

ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
                    Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого                2021 року у справі № 160/11921/20 – залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.
          Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 07.10.2021р.
                    Повний текст постанови виготовлено 12.10.2021р.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак