ПОСТАНОВА 
Іменем України

10 листопада 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 388/590/20
провадження № 22-ц/4809/1562/21 

        Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л., 
за участі секретаря – Савченко Н. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Приватне сільськогосподарське підприємство «Садівник», 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «Садівник» на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2021 року у складі судді Степанова С. В. і

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Садівник» (далі – ПСП «Садівник») та просив:
-визнати договір оренди землі від 01 квітня 2005 року, укладений між ним та ПСП «Садівник», зареєстрований у ДП «Центр ДЗК» 30.05.2005 за № 407 та додаткову угоду від 03.03.2020, яка є невід`ємною частиною договору, укладену між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник», номер запису про інше речове право 36296637, недійсними;
-визнати договір оренди землі від 10 жовтня 2012 року, укладений між ним та ПСП «Садівник», зареєстрований у відділі Держкомзему у Долинському районі 23.11.2012 за № 352190004001801, недійсним;
-стягнути з ПСП «Садівник» на свою користь збитки в сумі 6 780 грн та судові витрати по справі.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 1,63 гектарів, кадастровий номер 3521910100:02:000:2144, що розташована на території Долинської міської ради Кіровоградської області та земельна ділянка площею 1,64 гектарів, кадастровий номер 3521910100:02:000:0120, що розташована на території Долинської міської ради Кіровоградської області.
25 березня 2020 року позивач дізнався, що директором ПСП «Садівник» ОСОБА_2 були складені від його імені договір оренди землі від 01 квітня 2005 року на належну позивачу на праві власності земельну ділянку площею 1,63 га, зареєстрований 30.05.2005 у ДП «Центр ДЗК» за № 407 та договір оренди землі від 10 жовтня 2012 року на належну позивачу на праві власності земельну ділянку площею 1,64 га, зареєстрований 23.11.2012 року в відділі Держкомзему у Долинському районі за № 352190004001801.
Позивач вважає, що вказані договори оренди землі підлягають визнанню недійсними оскільки він їх не укладав, не підписував і про їх існування йому взагалі не було відомо до березня місяця 2020 року, доки не отримав їх копії у відділі у Долинському районні Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.
03.03.2020 директор ПСП «Садівник» Смоляр С. М. виготовив додаткову угоду до договору оренди землі від 01 квітня 2005 року, речове право оренди за якою було зареєстровано 15.04.2020, номер запису про інше речове право 36296637.
Позивач вважає, що недійсність оспорюваного договору оренди землі від 01 квітня 2005 року тягне за собою недійсність додаткової угоди оренди земельної ділянки від 03.03.2020.
Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем йому завдано збитки у вигляді не одержання доходу, який він міг би одержати за звичайних обставин, які складаються з орендної плати за період з 2017 року про 2019 рік (включно) в сумі 6 780,00 грн.
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2021 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір оренди землі від 01 квітня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ПСП «Садівник», зареєстрований у ДП «Центр ДЗК» 30.05.2005 за № 407 та додаткову угоду від 03.03.2020, яка є невід`ємною частиною договору, укладену між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник», номер запису про інше речове право 36296637.
Визнано недійсним договір оренди землі від 10 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник», зареєстрований у відділі Держкомзему у Долинському районі 23.11.2012 за № 352190004001801.
Стягнуто з ПСП «Садівник» на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 6 780,00 гривень.
Стягнуто з ПСП «Садівник» на користь ОСОБА_1 понесені витрати за проведення експертизи в сумі 9 884,74 гривень.
Стягнуто з ПСП «Садівник» на користь ОСОБА_1 понесений судовий збір в сумі 2 522,40 гривень.
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки підпис від імені ОСОБА_4 в договорі оренди землі, що укладений 01 квітня 2005 року між позивачем та ПСП «Садівник», зареєстрований у ДП «Центр ДЗК» 30.05.2005 за № 407, що міститься в графі «Орендодавець_» - виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою та підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди землі, що укладений 10 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ПСП «Садівник», зареєстрований у відділі Держкомзему у Долинському районі 23.11.2012 за № 352190004001801, що міститься у графі «Орендодавець_» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою способом наслідування «на око» справжньому підпису ОСОБА_1 , який міститься на копії першої сторінки його паспорта, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції також вважав, що реєстрація спірних договорів, позбавила позивача використовувати вказані земельні ділянки (самостійно чи передати у оренду), а тому він втратив на період такої реєстрації можливість отримувати прибуток чи дохід з вказаних ділянок. 
Оскільки відповідачем не підтверджено виплату оренди протягом 2017-2019 років, то відповідачем в наслідок реєстрації вказаних договорів та використання ділянок, завдано шкоду ОСОБА_1 , яка полягала у неотриманні звичайного прибутку від надання ділянок у оренду, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ПСП «Садівник» на користь позивача збитків в розмірі 6 780 гривень.
В апеляційній скарзі ПСП «Садівник» просить скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 липня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачу було відомо про існування спірних договорів орендиз моменту їх укладення, про що свідчать відповідні відомості про отримання орендної плати та інформація, надана Управлінням соціального захисту населення.
Крім того, відповідач в апеляційній скарзі посилаєть на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, де висловлено позицію про те, щодоговір, який не укладено (не підписано), не підлягає визнанню недійсним.
ПСП «Садівник» також вваєа, що судом першої інстанції необгрунтвоано норму матеріального права, за якою необхідно стягнути збитки та не наведено такого правового обґрунтування і в позовній заяві.
Відповідач вважає, що ним використовуються земельні ділянки за цільовим призначенням, умови договорів повністю виконуються, а орендна плата сплачується в повному обсязі та навіть наперед.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Кузьменко В. Б., який представляє інтереси ПСП «Садівник», підтримав доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглянути справу без його участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367ЦПКУкраїни межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що із копії державного акту на право приватної власності на землю серія Р2 №499391 підтверджується право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,64 га, яка розташована на території Долинської міської ради, ділянка № НОМЕР_1 .
Із копії державного акту на право приватної власності на землю серія Р2 №499361 підтверджується право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,63 га, яка розташована на території Долинської міської ради, ділянка № НОМЕР_2 .
Із копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.06.2020 вбачається укладання договору оренди землі площею 1.6403га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3521910100:02:000:0120 між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник» строком дії речового права 15 років.
З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, інд. номер витягу: 207138103 від 21.04.2020 вбачається укладання договору оренди землі від 01.04.2005 та додаткової угоди від 03.03.2020 на земельну ділянку площею 1.6282га, кадастровий номер 3521910100:02:000:2144 між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник» строком дії договору продовжено на 15 років строком до 30.05.2035.
З копії договору оренди землі від 01 квітня 2005 року вбачається укладання договору оренди землі площею 1,63га, яка знаходиться на території Долинської міської ради ділянка №144 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 директором СГП «Садівник» строком на 15 років, з орендною платою 1,5% від вартості землі.
З копії договору оренди землі від 10 жовтня 2012 року вбачається укладання договору оренди землі площею 1,64га, яка знаходиться на території Долинської міської ради ділянка №120 між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник» в особі директора ОСОБА_2 строком на 15 років, з орендною платою 3% від вартості землі.
Із копії додаткової угоди від 3.03.2020 до договору оренди земельної ділянки від 1.04.2005 зареєстрованого ДП «Центр ДЗК» від 30.05.2005 за № 407 площа 1,6282 га ріллі ділянка № 3521910100:02:000:2144 укладеного між ОСОБА_1 та директором ПСП «Садівник» Смоляром С.М., строк дії договору оренди землі продовжено на 15 років після закінчення строку вказаного в п.8 Договору. З урахуванням продовження терміну дії договору оренди землі строк дії становить 30 років.
Із висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 1095-21 від 08.04.2021 вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 в Договорі оренди землі, що укладений 01 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник», зареєстрований у ДП «Центр ДЗК» 30.05.2005 за № 407, що міститься в графі «Орендодавець_» - виконаний не ОСОБА_1 , що укладений 10 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник», зареєстрований у відділі Держкомзему у Долинському районі 23.11.2012 за № 352190004001801, що міститься у графі «Орендодавець_» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою способом наслідування «на око» справжньому підпису ОСОБА_1 , який міститься на копії першої сторінки його паспорта (серія НОМЕР_3 виданий 14.02.1997).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки підпис від імені ОСОБА_1 в спірних договорах оренди земльних ділянок згідно висновку есперта вчинені не позивачем, пощовні вимоги підлягають задоволенню.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають усилу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинна на час укладення спірноих договорів оренди від 01 квітня 2005 року та від 10 жовтня 2012 року)договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинна на час укладення спірноих договорів оренди від 01 квітня 2005 року та від 10 жовтня 2012 року) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
За змістом положення частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Матерілами справи підтверджується, що згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №499391 підтверджується право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,64 га, яка розташована на території Долинської міської ради, ділянка № НОМЕР_1 (том 1 а.с. 5).
Із копії державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №499361 підтверджується право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,63 га, яка розташована на території Долинської міської ради, ділянка № НОМЕР_2 (том 1 а.с. 6).
Із копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.06.2020 вбачається укладання договору оренди землі площею 1.6403га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3521910100:02:000:0120 між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник» строком дії речового права 15 років (том 1 а.с. 7-9).
З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, інд. номер витягу: 207138103 від 21.04.2020 вбачається укладання договору оренди землі від 01.04.2005 та додаткової угоди від 03.03.2020 на земельну ділянку площею 1.6282га, кадастровий номер 3521910100:02:000:2144 між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник» строком дії договору продовжено на 15 років строком до 30.05.2035 (том 1 а.с. 21).
Згідно копії договору оренди землі від 01 квітня 2005 року вбачається укладання договору оренди землі площею 1,63га, яка знаходиться на території Долинської міської ради ділянка №144 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 директором СГП «Садівник» строком на 15 років, з орендною платою 1,5% від вартості землі (том 1а.с. 14-16).
З копії договору оренди землі від 10 жовтня 2012 року вбачається укладання договору оренди землі площею 1,64га, яка знаходиться на території Долинської міської ради ділянка №120 між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник» в особі директора ОСОБА_2 строком на 15 років, з орендною платою 3% від вартості землі (том 1 а.с. 17-19).
Відповідно до копії додаткової угоди від 03.03.2020 до договору оренди земельної ділянки від 01.04.2005 зареєстрованого ДП «Центр ДЗК» від 30.05.2005 за № 407 площа 1,6282 га ріллі ділянка № 3521910100:02:000:2144, укладеного між ОСОБА_1 та директором ПСП «Садівник» Смоляром С.М. строк дії договору оренди землі продовжено на 15 років після закінчення строку вказаного в п.8 Договору. З урахуванням продовження терміну дії договору оренди землі строк дії становить 30 років (том 1 а.с.20).
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 1095-21 від 08.04.2021 вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 в Договорі оренди землі, що укладений 01 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник», зареєстрований у ДП «Центр ДЗК» 30.05.2005 за № 407, що міститься в графі «Орендодавець_» - виконаний не ОСОБА_1 , що укладений 10 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ПСП «Садівник», зареєстрований у відділі Держкомзему у Долинському районі 23.11.2012 за № 352190004001801, що міститься у графі «Орендодавець_» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою способом наслідування «на око» справжньому підпису ОСОБА_1 , який міститься накопії першої сторінки його паспорта (серія НОМЕР_3 виданий 14.02.1997) (том 1 а.с.215-222).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори оренди землі від 01 квітня 2005 року, укладений між ним та ПСП «Садівник», та похідну додаткову угоду від 03.03.2020, а також договір оренди землі від 10 жовтня 2012 року, укладений між ним та ПСП «Садівник», посилаючись на те, що вказані договори ним не підписувались.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, суд вважає, що  у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. 
Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).
Тому у позові в частині визнання недійсним договору орендиземлі від 01 квітня 2005 року, укладеного між позивачем та ПСП «Садівник», та похідноївід нього додаткової угоди від 03.03.2020, а також визнання недійсним договору оренди землі від 10 жовтня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 тавідповідачемслід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).
Отже, установивши, що позивач не укладав із відповідачем додаткову угоду від 27 грудня 2010 року, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про визнання її недійсною.
Задовольняючи вимоги про стягнення з ПСП «Садівник» на користь позивача збитків в розмірі 6 780 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не підтверджено виплату оренди протягом 2017-2019 років та внаслідок реєстрації сіпрних договорів та використання земельних ділянок, завдано шкоду ОСОБА_1 , яка полягала у неотриманні звичайного прибутку від надання ділянок у оренду.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції також не можна погодитись, з огляду на таке.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитківу результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.
Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідачів лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.
При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.
Відповідно до пункту 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 збитки відшкодовуються власникам землі та землекористувачам.
Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. 
При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.
Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи, згідно з пунктом 2 Порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.
До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки.
Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.
Разом з тим, з аналізу позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з позовними вимогами щодо відшкодування завданих збитків, позивач на власний розсуд визначив їх суму, не надавши, при цьому, на підтвердження розміру неодержаних доходів належних та допустимих доказів, зокрема, відповідного акту за результатми роботи комісії, яка визначає їх розмір згідно Порядку.
З аналізу викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення збидків у вигляді неоодержавного доходу, у зв`язку з їх недоведеністю.
Суд першої інстанції поклав на відповідача обов`язок по відшкодуванню на користь позивача збитків, розмір яких визначених позивачем, при цьому не з`ясував наявність належних та допустимих доказів на підтвердження розміру упущеної вигоди, визначеного Порядком, а обмежився посиланням на розмір збитків і розрахунок, наданий ОСОБА_1 та фактично усунувся від обов`язку перевірити цей розрахунок на предмет його належності і допустимості, як наслідок, дійшов передчасного висновку про стягнення з ПСП «Садівник» на користь позивача збитків.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В порядку розподілу з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ПСП «Садівник» 5 885,60 грн судових витрат, які складаються з судового збору, сплаченого за подання відповідачем апеляційної скарги на ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 29 жовтня 2020 року у розмірі 2 102 грн та за подання відповідачем апеляційної скарги на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2021 року у розмірі 3 783,60 грн.

       Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Садівник» задовольнити.
Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємтсва «Садівник» про визнання правочинів недійсними та стягнення збитків відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Садівник» (РНОКПП 31885382) 5885 (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять ) грн 60 коп судового збору.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 17.11.2021.
Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 
Судді                                                                 А. М. Головань
О. Л. Карпенко