П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11845/21	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Кравця О.О.,
                                – Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року, прийняте у складі суду судді Іванова Е.А. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, викладену в листі від 25.05.2021 року №8270-7447/Д-02/8-1500/21, щодо нарахування позивачу заборгованості за період з 06.12.2018 року по 19.03.2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 35104,54 грн. з урахуванням загального індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування позивачу заборгованості за вказаний період у розмірі 35104,54 грн., з урахуванням загального індексу інфляції в розмірі 5119,97 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 2406,35 грн.;
- зобов`язати Пенсійний фонд України виплатити нараховану відповідачем-1 заборгованість за період з 06.12.2018 року по 19.03.2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 35104,54 грн. з урахуванням загального індексу інфляції 5119,97 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми 2406,35 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що судом першої інстанції було допущено неправильне тлумачення ст. 625 Цивільного кодексу України та, як наслідок, допущено незастосування закону, який підлягав застосуванню, тому просить скасувати оскаржуване рішення  та прийняти нову постанову , якою задовольнити заявлені позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що правовий висновок про те, що зобов`язання з виплати пенсії, що підтверджується судовим рішенням, свідчить про виникнення в органу Пенсійного фонду грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України, до порушення якого застосовуються наслідки у вигляді зобов`язання виплати інфляційних втрат і трьох процентів річних, міститься у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 520/17859/19. Водночас, на думку апелянта, судом першої інстанції проігноровано останню правову позицію Верховного Суду щодо виникнення в органу Пенсійного фонду грошо вого зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України.
Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2018 року по справі №815/2989/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 року скасовано та прийнято нове про задоволення позову ОСОБА_1 ; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 , відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" в належному розмірі за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 , відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року в повному розмірі, без обмежень максимальним розміром, з урахуванням фактично отриманої суми пенсії за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2017 року.
Як вбачається з матеріалів пенсійної справи, на виконання вищевказаного рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області 26.12.2018 року здійснено відповідний перерахунок пенсії позивача та зроблено Розрахунок на доплату (виплату, утримання) пенсії в розмірі 35104,54 грн. (а.с.32). При цьому правильність нарахування суми недоотриманої пенсії позивачем не заперечується та не оскаржується.
Нарахована доплата пенсії в розмірі 35104,54 грн. зарахована на поточний рахунок позивача 19.03.2021 року, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку (а.с.33).
Листом №8270-7447/Д-02/8-1500/21 від 25.05.2021 року, наданим на звернення позивача щодо нарахування заборгованості за період з 06.12.2018 року по 19.03.2021 року за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 35104,54 грн. з урахуванням загального індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило ОСОБА_1 про те, що пенсія по інвалідності призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» яким не передбачене нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних, та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2018 року по справі №815/2989/18 на Головне управління зобов`язань щодо нарахування інфляційних виплат на суму боргу та трьох процентів річних не покладено, а тому підстави для вчинення дій щодо здійснення зазначеного нарахування у Головного управління відсутні. Також зазначено, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, основною умовою застосування вказаної норми права є цивільно-правовий характер відносин між сторонами, який би, серед іншого, полягав у простроченні виконання грошового зобов`язання, що випливає з правовідносин, що мають цивільний (приватний), а не публічний характер. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини, а спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими і регулюються нормами спеціального законодавства (а.с.34-35).
Вважаючи неправомірною відмову щодо нарахування позивачу заборгованості за прострочення виконання грошового зобов`язання з урахуванням загального індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а є публічно-правовими, регулюються спеціальними законами, у пенсійного органу не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у порядку ст.11 ЦК України як зобов`язання боржника виплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, тому у суду відсутні підстави для застосування ст.625 ЦК України.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється  статтею 625 ЦК України.
Верховний Суд у постанові від 08.02.2018 у справі № 826/22867/15 зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи   статті 625 ЦК України   не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі №6-2759цс15, у постанові від 26 липня 2021 року в адміністративній справі №712/23614/12.
У свою чергу, як встановлено судом, спірні правовідносини врегульовані Законом №2262-ХІІ, згідно зі ст. 63 якого, усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.
Тобто, Закон №2262-ХІІ  є спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі.
Вказані обставини свідчать про те, що положення статті 625 ЦК України     не застосовуються до спірних правовідносин у даній справі, які регулює спеціальне законодавство.
В силу частини другої   статті 509 ЦК України   зобов`язання виникають з підстав, встановлених   статтею 11 цього Кодексу, якими є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.
Однак, у даній справі у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку   статті 11 ЦК України   як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не є тим боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні   статті 625 ЦК України.
Суд зазначає, що у цій справі не встановлено цивільно-правової відповідальності відповідача, оскільки правовідносини, що склались між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, є публічними, а не цивільно-правовими.
Окремо колегія суддів наголошує, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Колегія суддів зазначає, що питання  ч.2 ст. 55 Закону №2262-ХІІ передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. 
Згідно вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. №159, Дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів  виплати  грошових доходів,  у  тому  числі  з  вини  власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни  в  гривнях  на  території  України  і не мають разового характеру, зокрема пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок,   підвищень,   додаткової   пенсії,   цільової  грошової допомоги,  пенсії  за  особливі  заслуги  перед  Україною та інших доплат  до  пенсії,  встановлених  законодавством.
Таким чином, з огляду на те, що відповідальність за несвоєчасну виплату позивачу пенсії передбачена положеннями Закону №2262-ХІІ та Порядку №159, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що у межах спірних правовідносин відсутні підстави для застосування ст.625 ЦК України.
Щодо посилань апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 листопада 2020 року у справі №520/17859/19, колегія суддів зазначає, що вказані посилання не є релевантними, оскілки у межах справи №520/17859/19 предметом позову було стягнення інфляційних втрат, спричинених несвоєчасною виплатою пенсії, призначеної відповідно до  Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Натомість, вказаний Закон, на відміну Закону №2262-ХІІ, не передбачає можливість компенсації втрати частини доходів, що свідчить про відмінність обставин даної справи від обставин справи №520/17859/19 та неможливість застосування вказаних висновків Верховного Суду у межах даної справи.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець 

        Суддя:                                                                                     Л.Є. Зуєва