ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/3129/15                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Добрівська Н.А.,                                                                                   
                                                                                                                             Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О., 
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю:
представників відповідачів:     Калганова І.В., Глущенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, третя особа: Київська міська організація профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі по тексту - відповідачі, МВС України, ГУ МВС України в місті Києві, Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в місті Києві) в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ МВС України Авакова А.Б. від 16.01.2015 року № 48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , старшого юрисконсульта відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Солом`янського району, з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-VІІ та підпункту «а» пункту 62 і пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ МВС України в місті Києва Терещука О.Д. від 30.01.2015 №59 о/с «Щодо особового складу», в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (М-126230), старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню, з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-VІІ та підпункту «а» пункту 62 і пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114;
- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню;
- стягнути з Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС в місті Києві на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 30.01.2015 по день фактичного розгляду справи судом;
- допустити негайне виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району ГУ МВС України в місті Києві та стягнення з Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС в місті Києві грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2021 року зазначений позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. від 16.01.2015 року №48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , старшого юрисконсульта відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Солом`янського району, з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІІ та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року №114.
Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління МВС України в місті Києва Терещука О.Д. від 30.01.2015 №59 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (М-126230), старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню, з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року №114.
Поновлено ОСОБА_1 з 31.01.2015 на посаді старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню.
Допущено рішення суду до негайного виконання.
Зобов`язано Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а саме з 31.01.2015 по 25.05.2021.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ГУ МВС України в місті Києві та МВС України подали апеляційні скарги, в яких просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - змінити, виходячи з наступного.
Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 прийнята на службу в органи внутрішніх справ на підставі наказу від 04.08.2006 року № 251 о/с.
На підставі наказу ГУ МВС України в м. Києві від 21.03.2014 року №157 інспектором Мащенко С.М. проведено службове розслідування за фактом відкриття 06.03.2014 року прокуратурою міста Києва кримінального провадження №42014100090000013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України, щодо складення працівниками ВДАІ Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_2 за порушення ПДР, завідомо неправдивих відомостей.
22.04.2014 року за результатами вказаного службового розслідування складено Висновок (далі по тексту - Висновок), яким установлено, що 29.12.2013 року сержантом міліції Петлюк Р.В. складений рапорт щодо порушення ПДР водієм автомобіля «Хюндай Соната», номерний знак НОМЕР_1 . 
На підставі вищевказаного рапорту, старшим інспектором сектору ОМДТП відділу капітаном міліції ОСОБА_1., після проведеного опитування власника автомобіля ОСОБА_2 , керуючись статтею 254 КУпАП складено відносно ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення серії АБ2 №757161, відповідальність за яке передбачена статтею 122-2 КУпАП. 
У подальшому, на підставі статті 257 КУпАП та Інструкції з оформлення працівниками ДАІ МВС матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої наказом МВС України від 26.02.2009 №77 складений адміністративний матеріал направлено до Солом`янського районного суду міста Києва.
Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 28.01.2014 закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-2 КУпАП.
Так, у Висновку від 22.04.2014 року зафіксовано, що «капітан міліції ОСОБА_1 на підставі п. 3 ст. 11 Закону України «Про міліцію» викликала ОСОБА_2 , який відмовився пояснити, хто керував транспортних засобом, 18.01.2014 для з`ясування обставин до відділу ДАІ не з`явився. У зв`язку цим, та на підставі п. 5, 12 ст. 10, п. 7 ст. 11 Закону України «Про міліцію» та ст. 254 КУпАП за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого п. 2.4 ст. 122-2 КУпАП, ОСОБА_1 склала відносно ОСОБА_2 адміністративний протокол про порушення ПДР України, який направила до Солом`янського районного суду міста Києва для розгляду по суті».
З огляду на викладене, за змістом Висновку, визнано за доцільне службове розслідування за фактом відкриття 06.03.2014 року Прокуратурою міста Києва кримінального провадження №42014100090000013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України, щодо складення працівниками ВДАІ Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_2 за порушення ПДР, завідомо неправдивих відомостей - припинити.
Наказом МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с «По особовому складу», за підписом Міністра А.Б. Авакова, відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-VІІ та згідно пунктами 62 «а» і 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) за скоєння вчинку, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, в тому числі і капітана міліції ОСОБА_1 , старшого юрисконсульта відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Солом`янського району (далі по тексту - оскаржуваний наказ № 1).
Наказом начальника Головного управління МВС України в м. Києві Терещука О.Д. від 30.01.2015 №59 о/с «По особовому складу», відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-VІІ та згідно пунктами 62 «а» і 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, капітана міліції ОСОБА_1 (М-126230), старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню 30.01.2015 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) за скоєння вчинку, що дискредитують звання рядового і начальницького складу(далі по тексту - оскаржуваний наказ № 2).
Вважаючи оскаржувані накази протиправними, а своє звільнення незаконним, позивачка звернулася до суду для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, колегія суддів суду першої інстанції виходила з того, що вказаний Висновок, складений за результатами службового розслідування, за відсутності зафіксованого в ньому факту вчинення ОСОБА_1 дій, які б дискредитували звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, не міг слугувати підставою для застосування до позивача пункту 66 Положення. 
Також, судом першої інстанції встановлено, що сам по собі факт складення адміністративного протоколу ОСОБА_1 , без доведення порушення останньою присяги працівника органів внутрішніх справи чи вимог чинного на той час законодавства, не може вважатися підставою для твердження про скоєння позивачкою вчинку, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, проте вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції не стягнуто конкретну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невірно обраховано кількість календарних днів для стягнення середнього заробітку, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені в Законі України «Про очищення влади» від 27.01.2015 року № 132-VIII.
Відповідно до положень статті 1 вказаного Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року №737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року № 743-VII.
Стаття 5 Закону України «Про очищення влади» передбачає проведення перевірки наявності заборон за цим законом.
Звільнення проводиться за наслідками висновку такої перевірки (частина чотирнадцята статті 5 Закону України «Про очищення влади»).
Єдиним виключенням є пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», яким встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону.
Особи за зазначеними критеріями звільняються без проведення перевірки.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» без проведення такої перевірки.
Разом з тим, Закон України «Про очищення влади» передбачає процедуру звільнення без проведення перевірки тільки відповідно до частиною 1 статті 3 вказаного Закону, натомість, ОСОБА_1 було звільнено за іншими критеріями, ніж передбачені частиною 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади», а саме: на підставі пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади».
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах відповідачами не дотримано процедуру звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, оскільки відносно позивачки не було взагалі проведено перевірку за приписами Закону України «Про очищення влади».
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» є протиправним, у зв`язку з порушенням процедури, якою регламентовано порядок звільнення.
Аналогічний висновок з приводу застосування наведеним норм матеріального права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №820/1573/15.
Також, у постанові Верховного Суду від 17.07.2020 року по справі № 809/934/15 Судом з цього приводу наголошено, що суди не можуть надавати оцінку наявності (відсутності) підстав для застосування заборон, передбачених цим Законом України «Про очищення влади». Така оцінка може бути надана лише, якщо наявність заборон буде встановлена відповідним державним органом в порядку Закону України «Про очищення влади», а саме: у випадку наявності підстав, визначених частини другої статті 3 цього Закону, за наслідками перевірки, передбаченої цим законом.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що висновки викладені в оскаржуваних наказах, які містять оцінку наявності (відсутності) підстав для застосування заборон, передбачених цим Законом України «Про очищення влади» відносно ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ГУ МВС України в місті Києві та МВС України не надано на законодавчому рівні права надання оцінки про  наявність заборон відповідно до Закону України «Про очищення влади».
Крім того, оскаржувані накази містять також посилання на пункт 66 Положення № 114 як підставу звільнення, а саме: що ОСОБА_1 допущено під час виконання службових обов`язків, зокрема, складення адміністративного протоколу відносно ОСОБА_2 , що містить недостовірну інформацію, а отже позивачка підпадає не тільки під дію Закону України «Про очищення влади», а й під дію Положення № 114, як така, що  вчинила проступок, який дискредитує звання працівника міліції, внаслідок чого її було звільнено з органів внутрішніх справ.
Дослідивши матеріали справи, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, згідно з підпунктом «а» пункту 62 Положення звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.
Пункт 66 Положення передбачає, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.
Відповідно до висновку службового розслідування від 22.04.2014 року, дії позивачки щодо складання адміністративного протоколу відносно громадянина ОСОБА_2 не було розцінено МВС як скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.
Натомість, за змістом Висновку, визнано за доцільне припинити службове розслідування за фактом відкриття 06.03.2014 прокуратурою міста Києва кримінального провадження №42014100090000013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України, щодо складення працівниками ВДАІ Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_2 за порушення ПДР, завідомо неправдивих відомостей.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вказаний Висновок, складений за результатами службового розслідування за відсутності зафіксованого в ньому факту вчинення ОСОБА_1 дій, які б дискредитували звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, не міг слугувати підставою для застосування до позивача пункту 66 Положення.
При цьому, сам по собі факт складення адміністративного протоколу ОСОБА_1 , без доведення порушення останньою присяги працівника органів внутрішніх справи чи вимог чинного на той час законодавства, неможливо вважати підставою для твердження про скоєння позивачкою вчинку, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.
Крім того, оскаржуваними наказами до ОСОБА_1 одночасно застосовано і положення Закону України «Про очищення влади» і пункт 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ щодо звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройний сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу
Разом з тим, як наголошено Верховним Судом у постанові від 17.07.2020 у справі № 809/934/15, в залежності від підстави звільнення, для особи настають різні юридичні наслідки, оскільки при застосуванні Закону України «Про очищення влади» до особи застосовуються інші обмеження та відповідно наслідки, чим при звільненні за вчинення діяння, що дискредитує звання рядового і начальницького складу (пункт 66 Положення № 114). Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами.
У разі наявності підстав для звільнення, передбачених Законом України «Про очищення влади», підлягає застосуванню саме цей спеціальний закон, але при цьому повинна бути дотримана процедура звільнення передбачена Законом. У разі, якщо діяння підпадає під дію пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, то відповідачу необхідно було застосовувати саме цю норму.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржуваний наказ МВС України від 16.01.2015 року №48 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , прийнятий без проведення перевірки відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади» та без законних підстав для застосування пункту 66 Положення, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.
У свою чергу, оскаржуваний наказ начальника ГУ МВС України в м. Києва Терещука О.Д. від 30.01.2015 року №59 о/с «Щодо особового складу», в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (М-126230), старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню прийнято на підставі скасованого судом незаконного наказу МВС України від 16.01.2015 року №48 о/с, а тому протиправність такого наказу прямо вказує на необґрунтованість прийнятого на його підставі наказу про звільнення та є підставою для його скасування.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачі не довели правомірність своїх дій та законність оскаржуваних наказів щодо звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.
Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про протиправність прийняття спірних наказів, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є поновлення останньої, починаючи з 31.01.2015 року, на посаді старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню.
Щодо позовної вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, з урахуванням вищевикладених правових норм та висновків суду,  для відновлення порушеного права ОСОБА_1 та належного захисту законних прав та інтересів останньої, існує необхідність зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді старшого юрисконсульта відділу ДАІ з обслуговування Солом`янського району, підпорядкованого Головному управлінню, починаючи з 31.05.2015 року.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про протиправність оскаржуваних наказів, відповідно до норм чинного законодавства.
Щодо позовної вимоги в частині стягнення грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 30.01.2015 по день фактичного розгляду справи судом, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2  ст. 235 КЗпП України, передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини першої  статті 27 Закону України №108/95-ВР «Про оплату праці» від 24.03.1995 (із змінами і доповненнями), порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (надалі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 5 цього Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Так на вимогу, колегії суддів апеляційної інстанції, 25.10.2021 року Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві надано довідку № 76 від 26.05.2021 року,  про доходи, відповідно до якої середньоденний розмір грошового забезпечення   ОСОБА_1 становить 114,49 грн. 
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 30.01.2015 року.
Тобто, в даному випадку сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 264  128,43 грн., а саме: 
-114,49 грн.(середньоденний заробіток позивача) * 2307 днів (календарні дні за час вимушеного прогулу) = 264  128,43 грн.
Таким чином, колегією суддів першої інстанції помилково обраховано у спірних правовідносинах робочі дні в кількості 1493, а не календарні, та помилково покладено на Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві обов`язок самостійно нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а саме з 31.01.2015 по 25.05.2021.
Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу від 05.10.2021 року про зміну рішення суду першої інстанції в частині зміни кінцевої дати для виплати середнього грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а саме з 31.01.2015 по 30.07.2021 (дата поновлення позивачки на роботі), оскільки ОСОБА_1 не є апелянтом в даній справі.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційні скарги частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -       
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2021 року змінити наступним чином:
виклавши абзац 5 у наступній редакції:
«Стягнути з Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі  264  128,43 грн. (двісті шістдесят чотири тисячі сто двадцять вісім грн.  43 копійок)».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                           Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 16.11.2021 року