П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 400/4662/20	

 	        Суддя в суді І інстанції Мороз А.О.         Рішення суду І інстанції прийнято у м. Миколаїв         Дата прийняття рішення суду І інстанції 28 травня 2021 року 	

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                                                  Яковлєва О.В.,
суддів                                                                      Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною,- 

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а саме: визнання протиправною бездіяльність ГТУЮ у Миколаївській області, яка полягає у не включенні: частини заробітної плати в розмірі 51 389,48 грн. до розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2016 році відповідно до наказу від 01 квітня 2016 року № 283/07; частини заробітної плати в розмірі 33 529,31 грн. до розрахунку розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у 2016 році відповідно до наказу від 04 квітня 2016 року № 1903/06; частини заробітної плати в розмірі 24 334,16 грн. до розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2016 році відповідно до наказу від 21 вересня 2016 року № 1236/07; частини заробітної плати в розмірі 76 399,47 грн. до розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2017 році відповідно до наказу від 06 липня 2017 року № 844/07; частини заробітної плати в розмірі 7 557,23 грн. до розрахунку розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017 році відповідно до наказу від 06 липня 2017 року № 1580/06; частини заробітної плати в розмірі 52 065,31 грн. до розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2017 році, відповідно до наказу від 29 серпня 2017 р. № 1179/07; частини заробітної плати в розмірі 63 618,16 грн. до розрахунку оплати 3 днів відпустки у 2017 році відповідно до наказу від 15 листопада 2017 року № 1459/07; стягнення не нараховану і не виплачену частину заробітної плати за 2016-2017 роки в загальному розмірі 30 329,45 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року частково задоволено позовні вимоги, а саме: визнано протиправною бездіяльність щодо не включення частини заробітної плати до розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2016 р. відповідно до наказу від 1 квітня 2016 р. № 283/07; до розрахунку розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у 2016 р. відповідно до наказу від 4 квітня 2016 р. № 1903/06; до розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2016 р. відповідно до наказу від 21 вересня 2016 р. № 1236/07; до розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2017 р. відповідно до наказу від 6 липня 2017 р. № 844/07; до розрахунку розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017 р. відповідно до наказу від 6 липня 2017 р. № 1580/06; до розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2017 р. відповідно до наказу від 29 серпня 2017 р. № 1179/07; до розрахунку оплати 3 днів відпустки у 2017 р. відповідно до наказу від 15 листопада 2017 р. № 1459/07; зобов`язано нарахувати та виплатити не нараховану і не виплачену частину заробітної плати при розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2016 р. відповідно до наказу від 1 квітня 2016 р. № 283/07; при розрахунку розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у 2016 р. відповідно до наказу від 4 квітня 2016 р. № 1903/06; при розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2016 р. відповідно до наказу від 21 вересня 2016 р. № 1236/07; при розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2017 р. відповідно до наказу від 6 липня 2017 р. № 844/07; при розрахунку розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017 р. відповідно до наказу від 6 липня 2017 р. № 1580/06; при розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2017 р. відповідно до наказу від 29 серпня 2017 р. № 1179/07; при розрахунку оплати 3 днів відпустки у 2017 р. відповідно до наказу від 15 листопада 2017 р. № 1459/07.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що при розгляді даної справи судом першої інстанції належним чином не досліджено обставин правонаступництва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Південним міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та можливості останнього нести юридичну відповідальність за дії Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
Також, апелянт вважає, що у межах спірних правовідносин позивачу у встановленому порядку та у повному розмірі нараховано виплату відпускних та матеріальної допомоги при вибутті у відпустки 2016 та 2017 роках.
При цьому, на переконання апелянта, винагорода державного виконавця не є системною виплатою, а тому не може включатись до розрахунку середньої заробітної плати, що передбачено чинною редакцією постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року.
Крім того, на переконання апелянта, судом першої інстанції належним чином не досліджено джерел фінансування виплати винагороди державного виконавця.
В свою чергу, позивачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, так як позивач має право на отримання спірних виплат.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 2016 року ОСОБА_1 займав посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області.
При цьому, згідно наданої ГТУЮ у Миколаївській області інформації на запит позивача, при розрахунку його середньої заробітної плати, яка бралась до уваги при оплаті відпусток та виплаті матеріальної допомоги у 2016 та 2017 роках, не враховувалась частина заробітної плати, яку складала винагорода державного виконавця (а. с. 10-28).
В свою чергу, позивач, вважаючи, що йому у встановленому порядку та у повному розмірі не нараховано та не виплачено відпускних та матеріальної допомоги при вибутті у відпустки 2016 та 2017 роках звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
За наслідком встановлення зазначених обставин у справі, судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія судді, з огляду на наступне, з огляду на наступне.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», незалежність державних виконавців від впливу чи втручання у їхню діяльність з примусового виконання рішень гарантується особливим порядком фінансування та матеріально-технічного забезпечення органів державної виконавчої служби.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.
Відповідно до п. 2 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643, у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», виплачується винагорода у такому розмірі: тої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ; 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець (крім випадків, передбачених абзацами сьомим - одинадцятим цього пункту).
Між тим, згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. 

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка допущеної суб`єктом владних повноважень бездіяльності щодо включення отриманих позивачем, як державним виконавцем, сум винагороди державного виконавця при здійсненні обрахунку середньої місячної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат і допомоги у 2016 та 2017 роках.
В свою чергу, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у межах доводів та вимог апеляційної скарги суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій
Тому, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці.
При цьому, станом на 2016 та 2017 роки, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п. 4 Порядку № 100.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що така складова заробітної плати, як винагорода державному виконавцю, враховується при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку № 100.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року, у справі № 814/564/16.

В свою чергу, щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що при розгляді даної справи судом першої інстанції належним чином не досліджено обставин правонаступництва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Південним міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), колегія суддів зазначає наступне.
Так, питання правонаступництва в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) було предметом розгляду Верховним Судом, який у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 11 жовтня 2019 року (справа № 812/1408/16).
При цьому, Верховний Суд у відповідній постанові сформулював висновок, відповідно до якого публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому.
В свою чергу, у спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу.
Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.
Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Тому, з урахування встановленого судом першої інстанції правонаступництва, колегія суддів вважає, що Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) може та має нести відповідальність за допущену протиправну бездіяльність відносно позивача.
Крім того, колегія суддів не приймає доводів апелянта про те, що наразі змінилось правове регулювання спірних правовідносин та державні виконавці не мають права на включення їхньої винагороди при обрахуванні суми середньомісячної заробітної плати, так як правомірність оскаржуваної бездіяльності суб`єкта владних повноважень перевіряється станом на момент її виникнення та існування.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.
В свою чергу, судом першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допущено, а наведені в скарзі доводи висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року – без змін.
Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Яковлєв О.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Крусян А.В.