Постанова
Іменем України
 
03 листопада 2021 року                                     
м. Київ
 
справа № 617/726/15-ц
провадження № 61-16970св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - заступник прокурора Харківської області в інтересах держави 
в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вовчанське лісове господарство»,
відповідачі: Вовчанська районна державна адміністрація Харківської області, ОСОБА_1 , Реєстраційна служба Вовчанського районного управління юстиції Харківської області,
третя особа - відділ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргузаступника прокурора Харківської області 
в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вовчанське лісове господарство» на постанову Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Котелевець А. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2015 року заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вовчанське лісове господарство» (далі - 
ДП «Вовчанське лісове господарство») звернувся до суду з позовом 
до Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області, 
ОСОБА_1 , Реєстраційної служби Вовчанського районного управління юстиції Харківської області, третя особа - відділ Держгеокадастру 
у Вовчанському районі Харківської області, про визнання недійсними розпоряджень та повернення земельної ділянки.
Позовну заяву мотивовано тим, що у ході перевірки правомірності передачі 
у приватну власність земельних ділянок, розташованих на землях 
ДП «Вовчанське лісове господарство» на території Вовчанського району Харківської області, прокуратурою області встановлено, що розпорядженням голови Вовчанської районної державної адміністрації від 21 липня 2012 року № 660 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі їх у власність для індивідуального дачного будівництва» надано ОСОБА_1 дозвіл 
на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 
із земель запасу рекреаційного призначення, яка розташована за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області для передачі її у власність для індивідуального дачного будівництва. 
Розпорядженням голови Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 19 липня 2013 року № 174 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність 88 громадянам для індивідуального дачного будівництва за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області» передано, зокрема ОСОБА_1 у власність земельну ділянку загальною площею 0,0875 га.
На виконання цього розпорядження державним реєстратором Реєстраційної служби Вовчанського районного управління юстиції Харківської області внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію земельної ділянки, а саме: внесено записи про право власності від 14 серпня 2013 року за ОСОБА_1 .
Заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вовчанське лісове господарство» вважав, що оспорюване розпорядження суперечить вимогам закону, а всі подальші рішення районної державної адміністрації щодо відведення земельних ділянок для передачі їх у власність громадян 
є незаконними, оскільки з державної власності протиправно вибули земельні ділянки лісового фонду.
Ураховуючи викладене та уточнення позовних вимог, заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового 
та мисливського господарства, ДП «Вовчанське лісове господарство», просив суд: 
визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації від 21 листопада 2012 року № 660 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі їх у власність для індивідуального дачного будівництва» у частині надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва;
визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації від 19 липня 2013 року № 174 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність 88 громадянам для індивідуального дачного будівництва за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області» в частині передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, кадастровий номер 6321655800:01:005:0043, загальною площею 0,0875 га, вартістю 
179 917,00 грн для індивідуального дачного будівництва;
визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером 6321655800:01:005:0043 від 13 серпня 2013 року № 4960814 та 02 квітня 
2015 року № 20464187;
витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 і передати ДП «Вовчанське лісове господарство» земельну ділянку площею 0,0875 га, кадастровий номер 6321655800:01:005:0043 про що скласти акт прийому-передачі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 21 липня 2016 року у складі судді Уханьової І. С. позов заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного лісового та мисливського господарства, ДП «Вовчанське лісове господарство» задоволено.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 21 листопада 
2012 року № 660 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі їх у власність для індивідуального дачного будівництва» в частині надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 19 липня 2013 року № 174 «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність 88 громадянам для індивідуального дачного будівництва за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області» у частині передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки загальною площею 0,0875 га, вартістю 179 917 грн, для індивідуального дачного будівництва.
Визнано недійсним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень, яке внесено державним реєстратором реєстраційної служби Вовчанського районного управління юстиції на земельну ділянку 
з кадастровим номером 6321655800:01:005:0055 від 14 серпня 2013 року 
№ 4973784.
Зобов`язано ОСОБА_1 передати, а ДП «Вовчанське лісове господарство» прийняти земельну ділянку, площею 0,0875 га, про що скласти акт прийому-передачі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка 
ОСОБА_1 була відведена у приватну власність із земель лісового фонду, що суперечило на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень Вовчанської районної державної адміністрації пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (далі - ЛК України) та розпорядженню Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками».
Короткий зміст постанов судів апеляційної та касаційної інстанцій
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 21 липня 
2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені позову заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вовчанське лісове господарство» відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду 
від 05 червня 2019 року касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вовчанське лісове господарство» задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 21 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового 
та мисливського господарства, ДП «Вовчанське лісове господарство» відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції було розглянуто вимоги, які позивач не заявляв.
Звертаючись з позовом про визнання недійсними розпоряджень 
та повернення земельної ділянки, позивач не зазначив, яка земельна ділянка є предметом розгляду, оскільки у первісному позові він вважав, 
що це земельна ділянка з кадастровим номером 6321655800:01:005:0055, 
а у уточненому позові - земельна ділянка з кадастровим номером 6321655800:01:005:0043. При цьому під час апеляційного розгляду справи представник позивача наполягала на тому, що їхні позовні вимоги стосуються саме земельної ділянки з кадастровим номером 6321655800:01:005:0043, а не земельної ділянки з кадастровим номером 6321655800:01:005:0055, які розглянув суд першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи з одного боку свідчать про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 6321655800:01:005:0043 належить ОСОБА_3 , з другого боку - 
ОСОБА_1 разом із земельною ділянкою з кадастровим номером 6321655800:01:005:0055, які знаходяться на землях колишньої бази відпочинку «Сосновий бір». Ці землі були виключені з кварталу № 103 Старосалтівського лісництва, у зв`язку із чим до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2010 року (до планшету № 7 Старосалтівського лісництва, лісовпорядкування 2017 року) внесені відповідні зміни, оскільки ще у 1975 році на підставі розпорядження Ради Міністрів УРСР від 23 травня 1975 року № 358 ці землі (1,29 га) вилучені 
з земель Вовчанського лісового господарства Міністерства лісового господарства УРСР та надані у постійне користування цій базі відпочинку, про що і було зазначено в рішенні Харківського районного суду Харківського області від 18 травня 2017 року, яке є чинним.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції уточнений позов не розглянув, а розглянув позов, який позивач змінив. На стадії апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та переглядає справу 
за наявними у ній і додатково поданими доказами. Уточняти позов на стадії апеляційного перегляду щодо кількості земельних ділянок ОСОБА_1 (одна чи дві, з кадастровим номером 6321655800:01:005:0055 
чи 6321655800:01:005:0043), про що вказують матеріали справи і що не було предметом розгляду в суді першої інстанції, позивач не має права. Клопотань про проведення судової експертизи щодо місця їх знаходження в межах або поза межами земель лісового фонду при новому апеляційному розгляді ніхто з учасників справи не заявляв.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду, заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вовчанське лісове господарство», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 13 листопада 
2013 року у справі № 6-123цс13 та від 14 травня 2014 року у справі 
№ 6-35цс14, а також постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження 
№ 14-208цс18) та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), не дослідив зібрані у справі докази.
При цьому заступник прокурора Харківської області в інтересах держави 
в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, 
ДП «Вовчанське лісове господарство» вважає, що помилкове зазначення прокурором, який приймав участь у справі, предметом позову земельну ділянку з кадастровим номером 632165800:01:005:0043 не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2021 року було відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 617/726/15-ц 
із Вовчанського районного суду Харківської області.
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу № 617/726/15-ц призначено до розгляду.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Розпорядженням Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 21 листопада 2012 року № 660 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель запасу рекреаційного призначення у власність громадянам в кількості 88 чоловік для індивідуального дачного будівництва, які розташовані за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області (а. с. 13, т. 1).
Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі 
у власність 88 громадянам для індивідуального дачного будівництва 
за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області погоджено управлінням Держкомзему в Вовчанському районі Харківської області, 
що підтверджується висновком від 29 грудня 2012 року № 01-13/4364. При цьому, згідно вказаного висновку земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення (а. с. 106, т. 1).
Розпорядженням Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області від 19 липня 2013 року № 174 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність 88 громадянам для індивідуального дачного будівництва, які розташовані за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області.
Передано 88 громадянам відповідно до списку у власність земельні ділянки загальною площею 7,8570 га із земель запасу рекреаційного призначення, які розташовані за межами населених пунктів на території Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області для індивідуального дачного будівництва (а. с. 18, т. 1).
Згідно списку, який є додатком до розпорядження від 19 липня 2013 року 
№ 174 ОСОБА_1 було передано одну земельну ділянку площею 0,0875 га (а. с. 19, т. 1).
На виконання зазначеного розпорядження державним реєстратором Реєстраційної служби Вовчанського районного управління юстиції Харківської області внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності щодо земельної ділянки, а саме: внесено запис про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6321655800:01:005:0055 від 14 серпня 
2013 року № 2105711, номер рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень 4973784, за ОСОБА_1 (а. с. 12, т. 1).
Земельні ділянки громадян, які надані для індивідуального дачного будівництва, а також землі товариства з обмеженою відповідальністю «Синтез Блеск» та товариства з обмеженою відповідальністю «Телесенс», яким ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 грудня 2015 року (№ К/800/9740/15) відмовлено у визначенні кадастрових номерів, знаходяться в кварталі № 103 виділ 8-9; 11; 15-22; 28-29 (а. с. 14, 17, т. 1).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 серпня 2017 року 
у справі № 617/726/15-ц призначено судову земельно-технічну експертизу, 
на вирішення якої було поставлено наступне питання: «чи є порушення меж (або накладення) земельної ділянки площею 0,0875 га та земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні ДП «Вовчанське лісове господарство» на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування відповідно до правовстановлюючих документів 
та документації із землеустрою на ці земельні ділянки?» (а. с. 202-207, т. 1).
27 листопада 2017 року справу № 617/726/15-ц повернуто до Апеляційного суду Харківської області з повідомленням про неможливість надання висновку у зв`язку із ненаданням додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи до інституту та у зв`язку із ненадходженням оплати на рахунок інституту за проведення експертизи. Інших клопотань про проведення судової експертизи при новому апеляційному розгляді від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Не бажання проведення такої експертизи обґрунтовано відсутністю документів (каталогів координат земельної ділянки меж лісового кварталу земель лісового фонду, результатів топографо - геодезичних та землевпорядних робіт, складальних оригіналів планшетів), без надання яких проведення судової експертизи неможливо (а. с. 216-217, т. 1).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанову суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 
1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).
Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, 
на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Згідно частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками 
із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах 
їх повноважень, визначених цих кодексом або за результатами аукціону.
Згідно статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.
Відповідно до статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно 
до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається 
на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 210 ЗК України угоди, укладені з порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 
першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.
Зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту 
зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга 
статті 1 ЛК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані 
в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду.
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення 
в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних 
і садових ділянках.
Статтями 56, 57 ЗК України встановлено, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються 
в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі 
у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.
Статтею 63 ЛК України встановлено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до статті 48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно 
до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються 
і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України 
до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються 
на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, 
за змістом пункту 1.1. Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, лісовпорядкувальні планшети належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України 
у редакції на час виникнення спірних правовідносин, віднесення земель 
до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель 
є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади 
та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений 
та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним 
з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, 
в основі якого лежать дві ознаки: свобода та винятковість. Перша ознака полягає в тому, що ніхто не може бути примушений користуватися чи не користуватися своїм суб`єктивним правом, та сам суб`єкт визначає спосіб його реалізації. Друга - тільки носій, суб`єкт цього права може користуватися своїм правом, ніхто інший без його згоди не може цього робити. Основна логіка такого підходу до походження принципу диспозитивності цивільного судочинства зводиться до того, що, оскільки цивільний процес 
є процесуальною формою захисту суб`єктивних цивільних прав, право осіб цивільних правовідносин вільно розпоряджатися своїми правами має трансформуватися у процедурах цивільного судочинства через законодавче закріплення можливості зацікавлених осіб розпоряджатися матеріальними правами та процесуальними засобами їх здійснення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Ніхто без згоди особи не має права змінити, уточнити предмет позову. Така зміна, уточнення можливе при розгляді справи в суді першої інстанції, що і було зроблено позивачем. Однак, суд першої інстанції уточнений позов 
не розглянув, а розглянув позов, який позивач змінив. На стадії апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги 
та переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами. Уточняти позов на стадії апеляційного перегляду щодо кількості земельних ділянок ОСОБА_1 (одна чи дві, з кадастровим номером 6321655800:01:005:0055 чи 6321655800:01:005:0043), про що вказують матеріали справи і що не було предметом розгляду в суді першої інстанції, позивач не має права.
Ураховуючи зміст позову, межі апеляційного розгляду, надані матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі № 6-123цс13 та від 14 травня 2014 року у справі № 6-35цс14, а також постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) та від 29 травня 2019 року у справі 
№ 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), на які заявник посилався 
у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції не суперечать зазначеним висновкам суду касаційної інстанції.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України 
(у редакції, чинній на час звернення із апеляційною скаргою).
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність 
та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, 
що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права 
та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча 
пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вовчанське лісове господарство» залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 С. Ф. Хопта
 
Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                                         О. М. Осіян
 
             Н. Ю. Сакара
 
             В. В. Шипович