Справа № 132/651/21
Провадження № 22-ц/801/2041/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ставнійчук С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року	Справа № 132/651/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який поданий його представником – адвокатом Латюком П. Я., до Держави Україна, в особі Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Латюка П. Я. на рішення Калинівського районного суду Вінницької області у складі судді Ставнійчук С. В. від 15 липня 2021 року, –

встановив:

       У червні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 28000 грн 00 к., з яких 18000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди, 10000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.
       В обґрунтовування вимог позову зазначав, що 01 січня 2020 року посадовими особами Департаменту патрульної поліції Національної поліції України відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), відповідно до якого 01 січня 2020 року о 18 год. 50 хв. він керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 31 березня 2020 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. Незаконним та сфальсифікованим притягненням до адміністративної відповідальності йому було завдано моральної шкоди, яка проявилася у стражданнях через порушення звичних для нього життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, доводити у суді свою невинуватість у вчиненні інкримінованого правопорушення. 
       З урахуванням положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у тому числі й того, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, розмір моральної шкоди він оцінив в сумі 14169 грн 00 к. (4723 грн 00 к. (мінімальна заробітна плата у 2020 році) х 3 місяці (знаходження під слідством та судом). За надання юридичної допомоги у справі (ознайомлення з матеріалами справи, участь у судах під час розгляду справи про адміністративне правопорушення) він сплатив адвокату Латюку П. Я. 10000 грн 00 к.
       Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 15 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 2000 грн 00 к у відшкодування моральної шкоди та 10000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підставою для відшкодування шкоди є складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП та, як наслідок, закриття судом провадження у справі про адміністративне правопорушення, даних про застосування до позивача адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу судом установлено не було, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
       Суд вважав доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, спричинених негативними емоціями та переживаннями, що тривали приблизно три місяці, і з урахуванням вимог розумності та справедливості визначив її у розмірі 2000 грн 00 к. Суд визнав такий розмір відшкодування співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу. 
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Латюк П. Я., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення в частині стягнення моральної шкоди скасувати і ухвалити нове – про задоволення позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції порушив приписи статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», не застосувавши їх до спірних правовідносин.
       Головне управління Національної поліції України у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Судом встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 204957 від 01 січня 2020 року, складеного інспектором сектору реагування патрульної поліції № 1 Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Ілліним С. П., 01 січня 2020 року о 18 год. 50 хв. на автодорозі Житомир – Могилів-Подільський 287 км. + 300 м. в селі Дорожне Вінницького району Вінницької області водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Fiat Ducato 14», державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (хитка хода, запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився в установленому законом порядку в присутності двох свідків.
       Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 31 березня 2020 року, яка 13 квітня 2020 року в передбаченому законом порядку набрала законної сили, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
       Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно з статтею 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. 
       Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
       Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
       Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.
       Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
       Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
       За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).
       У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
       Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є незаконне складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП та, як наслідок, закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України.
       Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
       Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
       За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
       За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом – моральною шкодою.
       Отже, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.
       Згідно з статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
       Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Визначаючи розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.
       Суд першої інстанції правильно врахував тривалість душевних страждань ОСОБА_1 , а саме те, що від дня складення протоколу про адміністративне правопорушення до дня ухвалення судового рішення про закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення пройшло приблизно три місяці, ОСОБА_1 затрачено чимало часу та зусиль для відновлення своїх прав у судовому порядку, відтак для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був тривалий час, що свідчить про зміни його звичайного ритму життя, душевні переживання та страждання, з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн 00 к. 
Таким чином, доводи апеляційної інстанції не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, – 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Латюка П. Я. залишити без задоволення, а рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 15 липня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

       Головуючий                                                О. С. Панасюк

       Судді:                                                        О. Ю. Береговий
       
                                                                       Т. Б. Сало