22.11.21
22-ц/812/1769/21
Єдиний унікальний номер судової справи 490/5873/21
Номер провадження 22-ц/812/1769/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

22 листопада 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 23 липня 2021 року, під головуванням судді Саламатіна О.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення депозиту та відсотків за депозитним рахунком,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення депозиту та відсотків за депозитним рахунком. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, за яким належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 
31 березня 2021 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру.
Крім того, померлий залишив у спадок депозитні вклади у АТ КБ «ПриватБанк» у валюті гривні та доларах США та зробив заповідальне розпорядження про розпорядження вкладами та відсотками по ним за ОСОБА_1 .
Спадкоємців за законом у ОСОБА_3 немає. 
Між тим, постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. про відмову у вчинені нотаріальної дії від 31 березня 2021 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням на право на вклад після смерті ОСОБА_3 на грошові рахунки, які знаходяться на зберіганні в АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку із тим, що останнім повідомлено нотаріуса про відсутність в цій установі таких розпоряджень померлого. 
Між тим, наявність заповідального розпорядження підтверджуються самими договорами, укладеними між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк», в яких містяться відповідні застереження. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з АТ КБ «ПриватБанк» банківські депозити та відсотки по ним в розмірі 49 438 грн. 96 коп. та 5 183.07 доларів США, а також судові витрати в розмірі 8 904 грн. 70 коп.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 передано за підсудністю на розгляд Печерському районному суду міста Києва.
В обґрунтування ухвали суддя районного суду посилався на те, що за загальними правилами позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їх місцезнаходженням, а адресою місцезнаходження відповідача АТ КБ «ПриватБанк» позивач зазначає: місто Київ, вулиця Грушевського, №1-Д, що територіально відноситься до юрисдикції Печерського районного суду міста Києва.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача посилається на те, що позовна заява подана позивачем з дотриманням правил ч.8 ст.28 ЦПК України за місцем виконання договорів, оскільки ОСОБА_3 укладав обумовлені договори в місті Миколаєві, проживав та мав нерухомість у місті Миколаєві в Центральному районі, а тому і виконання таких договорів має відбуватись в місті Миколаєві. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
При цьому підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.
Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.
Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.
Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Так, за змістом ч.2 ст.27 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
При цьому, ч.8 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Згідно з ч.1 ст.532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.
За змістом вказаної норми, місцем виконання зобов`язання є те місце, в якому боржник повинен виконати свій обов`язок (передати кредитору річ, результати робіт, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор повинен прийняти належне виконання. За загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами в договорі.
З матеріалів справи убачається, що у липні 2021 року ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_3 , звернулась до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з банку на її користь грошових коштів за договорами банківського вкладу, укладених між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк». 
Тобто, позивач звернулася до суду на захист своїх спадкових прав, що у свою чергу свідчить про наявність між сторонами цивільно-правового спору.
Разом з тим, зміст договорів банківського вкладу, копії яких додані позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх позовних вимог, не містять конкретного місця їх виконання.
Також, вказані договори не є таким, що через їх особливість можна виконати тільки в певному місці, оскільки вкладник не обмежений у праві отримання свого депозиту в будь-якій філій банку, а не тільки в тій, в якій укладено договір.
За такого, посилання позивача на ч.8 ст.28 ЦПК України є безпідставними, а підсудність справи визначається за загальним правилом підсудності, встановленим ст.27 ЦПК України.
Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди позивача з ними та помилковим тлумаченням останнім положень ст.28 ЦПК України.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року щодо передачі справи на розгляд іншого суду – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                         П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення 
складено 25 листопада 2021 року