Ухвала
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 296/12025/19
провадження № 61-19826ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2021 року у складі судді: Анциборенко Н. М.,та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Первинна профспілкова організація викладачів державного університету «Житомирська політехніка», про визнання недостовірною інформації, зобов`язання її спростувати та стягнення моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Первинна профспілкова організація викладачів державного університету «Житомирська політехніка», про визнання недостовірною інформації, зобов`язання її спростувати та стягнення моральної шкоди, у якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 , а саме: у зверненні до Міністра освіти і науки України від 03 травня 2017 року ОСОБА_3 вказав «хто бере хабарі у ОСОБА_1 - ректора ЖДТУ», в цьому ж зверненні ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 11 травня 2017 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 22 травня 2017 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 29 травня 2017 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 02 жовтня 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті; у зверненні до Прем`єр-міністра України від 30 листопада 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_5 у плагіаті, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у отриманні хабарів; зверненні до Міністра освіти і науки України від 30 листопада 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_5 у плагіаті, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у отриманні хабарів; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 04 грудня 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті та незаконній діяльності; у зверненні до Прем`єр-міністра України від 19 жовтня 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті та продажі дисертацій; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 06 листопада 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті та у хабарництві; у зверненні до Прем`єр-міністра України від 08 листопада 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 , ОСОБА_5 у плагіаті та отриманні хабарів; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 16 листопада 2018 року ОСОБА_3 принижує людську гідність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та звинувачує їх у отриманні хабарів; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 26 листопада 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті та у хабарництві; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 22 листопада 2018 року ОСОБА_3 принижує людську гідність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та звинувачує їх у незаконних діях з науковими роботами; у зверненні до Міністра освіти і науки України від 20 листопада 2018 року ОСОБА_3 принижує людську гідність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та звинувачує їх у незаконних діях з науковими роботам та отриманні незаконного збагачення; у зверненні до Адміністрації Президента України від 05 грудня 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 у плагіаті та продажі дисертацій; у зверненні від 05 грудня 2018 року ОСОБА_3 принижує людську гідність ОСОБА_1 ; у зверненні від 27 листопада 2018 року ОСОБА_3 принижує людську гідність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; у зверненні до Генерального прокурора України від 20 листопада 2018 року ОСОБА_3 обвинувачує ОСОБА_1 , ОСОБА_5 у продажі дисертацій; у зверненні до Прем`єр-міністра України від 15 листопада 2018 року ОСОБА_3 принижує людську гідність та обвинувачує ОСОБА_1 , ОСОБА_5 у продажі дисертацій; у зверненні від 03 грудня 2018 року ОСОБА_3 принижує людську гідність ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та звинувачує ОСОБА_5 у фальсифікації своєї наукової роботи.
 
Окрім цього, позивач просив зобов`язати відповідача у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом оголошення в друкованих засобах масової інформації наступного тексту: «У період 2017-2018 років ОСОБА_3 , який до звільнення обіймав посаду завідувача кафедри бухгалтерського обліку Житомирського державного технологічного університету, направляючи заяви-звернення до керівників держави, установ та громадян, використовував при цьому недостовірну інформацію щодо ректора державного університету «Житомирська політехніка» ОСОБА_1 , першого проректора державного університету «Житомирська політехніка» ОСОБА_4 , декана державного університету «Житомирська політехніка» ОСОБА_5 , чим принижував їх людську честь, гідність та ділову репутацію. Всі його доводи були надуманими та розсилались до керівників держави, установ та громадян з метою підриву ділової репутації керівництва державного університету «Житомирська політехніка», а також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн і судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
 
Позовна заява мотивована тим, що заяви відповідача містять дані про отримання позивачем та іншими співробітниками навчального закладу хабарів і проведення незаконних дій із науковими роботами. Оскільки висловлювання відповідача про отримання позивачем та іншими співробітниками навчального закладу хабарів, проведення незаконних дій із науковими роботами, незаконне збагачення є фактичними даними, тому такі висловлювання не можуть вважатися оціночним судженням. Твердження відповідача про те, що позивач отримував хабарі та проводив незаконні дії із науковими роботами, незаконно збагачувався, є абсолютною брехнею, тобто недостовірною інформацією. Крім того, поширена відповідачем недостовірна інформація є негативною та має ознаки наклепу. Також позивач зазначав, що поширена відповідачем негативна та недостовірна інформація принижує соціальну оцінку громадської та професійної діяльності позивача - ректора державного університету «Житомирська політехніка» ОСОБА_1 , тому порушує право позивача на повагу до честі та ділової репутації. Позивач є відомою особою у м. Житомирі та в Україні і вважає, що спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації повинно здійснюватися через друковані засоби масової інформації. Оскільки відповідач ОСОБА_3 є впливовою, авторитетною особою, тому поширена ним негативна та недостовірна інформація набула широкого розголосу, є вагомою для багатьох громадян і тим самим суттєво принижує честь та ділову репутацію позивача - ректора державного університету «Житомирська політехніка» ОСОБА_1 серед широкого кола осіб. Позивач оцінює розмір нанесеної відповідачем моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, та особистої думки про завдання моральної шкоди.
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
27 листопада 2021 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, у якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до змісту заяв, які розповсюджував відповідач, їх неможливо віднести до заяв, які направлялись відповідно до Закону України «Про звернення громадян», а вони є саме джерелом розповсюдження недостовірної інформації та приниження позивача. Указане твердження підтверджується аналізом заяв та звернень відповідача, згідно якого вони не є повідомленнями про злочин, складені з порушенням норм КПК України і їх зміст містить недостовірну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Спосіб, обраний відповідачем для розповсюдження недостовірної інформації, є таким, що завуальований під Закон України «Про звернення громадян» з причин того, що відповідач обізнаний про відповідальність за її поширення, оскільки відносно нього вже ухвалювалось рішення стосовно поширення недостовірної інформації щодо позивача. Поширена відповідачем негативна та недостовірна інформація, зокрема щодо отримання хабарів, проведення незаконних дій з науковими роботами, незаконного збагачення, принижує соціальну оцінку громадської та професійної діяльності позивача, а тому порушує його право на повагу до честі та ділової репутації. Також у касаційній скарзі міститься посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19  грудня 1997 року).
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання недостовірною інформації, зобов`язання її спростувати та стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.
 
Отже, справа № 296/12025/19 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 296/12025/19 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Таким чином, оскаржені рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Первинна профспілкова організація викладачів державного університету «Житомирська політехніка», про визнання недостовірною інформації, зобов`язання її спростувати та стягнення моральної шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                   В. І. Крат
 
                                                                                                          І. О. Дундар 
 
                                                                                         Є. В. Краснощоков