Ухвала
Іменем України 
20 жовтня 2021 року
м. Київ
провадження № 51-4920 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червоноград Львівської області, проживаючого в АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 липня 2021 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 11 липня 2016 року приблизно о 19:10 год.  у світлий період доби, керуючи технічно-справним автомобілем «Mitsubishi Outlander 2.4» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 60 км/год. по 9 км. + 64 м. автодороги Київ-Ревне-Рогозів у напрямку с. Рогозів, не врахував дорожню обстановку та не обрав безпечну швидкість, чим грубо порушив пунктів 2.3 «б», 12.1 Правил дорожнього руху України, унаслідок чого, здійснюючи об`їзд вибоїни дорожнього покриття, не впорався з керуванням, здійснив виїзд за межі проїзної частини дороги на праве по ходу руху узбіччя, де у подальшому керований ним автомобіль став некерованим та у стані бокового заносу з`їхав у зустрічний кювет та зіткнувся з деревом. В результаті чого пасажир цього автомобіля ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події. 
Порушення ОСОБА_5 пунктів 2.3 «б», 12.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв’язку з дорожньо-транспортною пригодою та настанням смерті ОСОБА_7 .
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить вирок в частині призначеного засудженому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України змінити: звільнити   ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку від 1 до 3 років. Зазначає, що суди не врахували всіх обставин, що пом`якшують покарання, усіх даних про особу винного, що призвело до призначення надто суворого покарання.
Доводи касаційної скарги захисника аналогічні доводам його апеляційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними. 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, місцевий суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставину, що пом`якшує покарання (щире каяття), відсутність обставин, що обтяжують покарання, враховано дані про особу винного (раніше не судимий, за місцем роботи характеризуються позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, згідно довідки від 18 вересня 2020 року хворіє на вірусний гепатит С, одружений, утримує та виховує хворого малолітнього сина), також судом прийнято до уваги документи про родину ОСОБА_5 , зокрема,  щодо  його хворої сестри, а також щодо батьків, їх незадовільний стан здоров`я, наявність профзахворювання, соціальний статус та професійні досягнення (грамоти). Крім того, враховано дані про ОСОБА_5 , викладені у листах громадян ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які позитивно характеризують ОСОБА_5 та вдячні йому за якісне лікування, а також листи від громадських організацій «Країна гідних людей», «За комфортне життя», «Рада матерів та дружин учасників АТО», тобто, судом враховані всі обставини, наявні у справі. Разом з цим, судом враховано, що у всіх судових засіданнях обвинувачений визнавав свою провину у злочині, висловлював щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, частково відшкодував завдану злочином шкоду, обіцяв продовжити виплачувати потерпілій грошові кошти в рахунок відшкодування завданої злочином шкоди. Потерпіла підтвердила часткове відшкодування шкоди, однак вважала, що ним сплачено незначну суму коштів, та просила призначити йому покарання, повязане з реальним позбавленням волі.
Ураховуючи вищезазначене, а також те, що ОСОБА_5 грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників, приймаючи до уваги, що його протиправні дії призвели до смерті пасажира ОСОБА_12 , суд дійшов вірного висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. 
Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_5 покарання.
Що стосується позиції сторони захисту про звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то слід зазначити наступне.
Стаття 75 КК України передбачає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. 
В суді першої інстанції захисник ОСОБА_13 просив застосувати ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_5 від реального відбування покарання з випробуванням. З тих самих підстав захисник ОСОБА_4 звернувся й до апеляційного суду, який визнав необґрунтованими доводи його апеляційної скарги, які є аналогічними доводам, наведеними у касаційній скарзі, та вказав, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання.
Зокрема, колегія суддів апеляційного суду у своїй ухвалі вірно зазначила, що   ОСОБА_5 вчинив необережний тяжкий злочин, внаслідок якого спричинено смерть людині; на момент вчинення злочину  ОСОБА_5 ще не отримав у встановленому порядку посвідчення водія на право керування транспортним засобом, яке отримав лише 22 вересня 2016 року.        
Крім того, ОСОБА_5 свідомо, порушуючи  положення п. 24.4, п. 24.5 ПДР України, здійснював навчання водінню на дорозі загального призначення, без достатніх початкових навичок водіння, в результаті чого створив небезпеку усім учасникам дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула особа. Окрім того, дії  ОСОБА_5 по керуванню транспортним засобом без відповідного посвідчення водія додатково свідчать про порушення ним вимог ч. 2  ст. 126 КУпАП.
Разом з цим, як убачається зі змісту оскаржуваного вироку,  місцевим судом  було враховано те, що, скасовуючи попередній вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 червня 2019 року у цій справі, Київський апеляційний суд в ухвалі від 4 листопада 2019 року  вказав про м`якість призначеного  ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України. З огляду на встановлені обставини, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та обставини цієї справи,  місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, і з таким висновком погодилась йколегія суддівапеляційного суду.
Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом у ході розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення. Нових обґрунтованих підстав для звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не встановлено й касаційним судом.
Суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
Висновки судів попередніх інстанцій зроблено з дотриманням принципів законності, індивідуалізації та справедливості   призначення покарання.
Касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_14                                          ОСОБА_3