ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 жовтня 2021 року                                                        м.Суми
Справа №581/253/21 
Номер провадження 22-ц/816/1498/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони:
позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 09 липня 2021 року, в складі судді Кузьмінського О.В., ухвалене у селищі Липова Долина , 

                                                     в с т а н о в и в:  
     
05 травня 2021 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із здійсненням регламентної виплати потерпілому. 
Свої вимоги мотивувало тим, що 14 серпня 2017 року, рухаючись по вул. Молодіжна, 6 в с. Колядинець Сумської області, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ВАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого останній помер. 14 серпня 2017 року Липоводолинським ВП Роменського ВП ГУНП в Сумській області було відкрите кримінальне провадження за фактом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована не була, тому за заявою потерпілої сторони представнику потерпілого ОСОБА_4 . Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодувало шкоду у розмірі 8110 грн, які просило стягнути на свою користь у порядку регресу, як регламентну виплату представнику потерпілого.
Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 09 липня 2021 року у задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із здійсненням регламентної виплати потерпілому відмовлено. 
В апеляційній скарзі Моторне (транспортне) страхове бюро України, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.  
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з витягом з ЄДРДР від 14 серпня 2017 року слідчо-оперативною групою встановлена причетність відповідача до ДТП, який згідно довідки про ДТП № 3017227630007003 зник з місця ДТП. Зазначає, що, вказуючи про свою непричетність до ДТП, відповідач не надав суду доказів на спростування інформації, викладеної у витязі з ЄДРДР. Вказує, що відсутність у діях водія складу кримінального правопорушення, не звільняє володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності, звільнення від такої відповідальності можливе лише у випадку доведення спричинення шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.   

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. Категорично заперечує свою причетність до ДТП і вказує про відсутність до нього підозр чи звинувачень з боку правоохоронних органів, слідство триває і особи, які могли бути причетними до травмування ОСОБА_3 встановлюються. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову 8110 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2021 року: 2270 грн х 100 = 227000 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що за даними Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 серпня 2017 року Липоводолинським ВП ГУНП в Сумській області розпочате кримінальне провадження № 12017200210000174 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, по факту того, що 14 серпня 2017 року ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 , рухаючись на автомобілі марки ВАЗ 21013, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, на ґрунтовій дорозі, навпроти господарства АДРЕСА_2 , здійснив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в результаті отриманих тілесних ушкоджень останній помер (а.с. 4).
Відповідно до висновку експерта Роменського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи № 201 від 14 листопада 2017 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримав чисельні тілесні ушкодження, які спричинили його смерть (а.с. 7-10).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент настання ДТП не була застрахована, представник потерпілої ОСОБА_4 звернувся в порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до МТСБ України із повідомленням про настання ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 5, 6).
Згідно з платіжним дорученням № 967181 від 27 червня 2019 року МТСБ України задовольнило вимоги представника потерпілого ОСОБА_4 та здійснило йому регламентну виплату в розмірі 8110 грн у справі № 57807 про настання події, передбаченої ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 11, 12).
18 січня 2021 року представником МТСБ України на адресу ОСОБА_1 направлена претензія про відшкодування шкоди в порядку регресу (а.с. 13).
Відмовляючи у задоволенні позову МТСБ України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних із здійсненням регламентної виплати потерпілому, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння шкоди потерпілому  джерелом підвищеної небезпеки, володільцем якого є ОСОБА_1 , та, що його дії були протиправними. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону. 
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 1187 ЦК України, шкода, спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання чи утримування якого створює підвищену небезпеку; особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Згідно зі ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу), до винної особи у розмірі визначеного відшкодування.
Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією i здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», законодавства України та свого Статуту.
Згідно з п. 39.2.1. ст. 39 вказаного Закону одним із завдань МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених Законом.
Відповідно до п. п. «а» п. 41.1. ст. 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Згідно з п. 38.2.1 ст. 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року № 154/2094/16-ц у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За приписами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що до 14 серпня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань Липоводолинським ВП ГУНП в Сумській області внесено відомості про початок досудового розслідування кримінального провадження по факту здійснення наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_1 на потерпілого ОСОБА_3 , в результаті чого останній помер.
У матеріалах справи відсутні докази пред`явлення підозри ОСОБА_1 у вчиненні злочину за викладених обставин, доказів наявності судового рішення про встановлення факту протиправності поведінки заподіювача шкоди належним йому джерелом підвищеної небезпеки, постанови слідчого, прокурора.
Внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань є лише фіксацією повідомлення про можливе кримінальне правопорушення і фіксації факту початку досудового розслідування.
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Сутність та зміст презумпції невинуватості, закріплений і в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: «Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». 
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен нести цивільно-правову відповідальність.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Тлумачення ч. 2 ст. 1187 ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Тобто нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.
Позивачем не надано доказів неправомірності дій відповідача та не доведено існування обставин, за яких саме він повинен нести відповідальність за завдання шкоди. 
За встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що МТСБ України, прийнявши рішення про здійснення регламентної виплати за шкоду, заподіяну в результаті ДТП, здійснив її виплату в порядку, передбаченому ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено факту заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володільцем якого є ОСОБА_1 , а також протиправності його дій. 
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження. 
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду  - без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389  ЦПК України, апеляційний суд 

                                             п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.
Рішення  Липоводолинського районного суду Сумської області від 09 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Головуючий -                                                                                       О.Ю. Кононенко

Судді:                                                                                                     О.І. Собина

                                                                                                                С.С. Ткачук