Номер провадження: 22-ц/813/3430/21 
Номер справи місцевого суду: 501/3075/18
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року                                                                 м. Одеса
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 у справі за заявою ОСОБА_1 (заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація) про встановлення факту, що має юридичне значення, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Пушкарського Д.В. 13 листопада 2019року у м. Чорноморськ Одеської області, - 

встановила:

У жовтні 2018 року   ОСОБА_1   звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація) (а.с. 1-10).
В обґрунтування позову  ОСОБА_1 посилалася на те, що вона приходилась дружиною ОСОБА_2 та у них є спільна донька ОСОБА_3 . ОСОБА_2 загинув при виконанні обов`язку військової служби 03 червня 2015 року у м. Мар`їнка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. У зв`язку із чим, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час захисту Батьківщини ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Мар`їнка Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено (а.с. 180-184).
В апеляційній скарзі представника  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що наявність загальновідомого факту збройної агресії Російської Федерації проти України не виключає наявності підстав та конституційних прав заявника звернутися до суду в порядку окремого провадження для задоволення вимог, визначених у заяві, обумовлених виникненням у заявника різного роду особистих прав внаслідок збройної агресії Російської Федерації (т.1 а.с. 190-198).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.14).
У шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.15).
Згідно сповіщення про смерть від 04 червня 2015 року (а.с.17), старший сержант ОСОБА_2 , командир 2 розвідувального відділення розвідувального взводу 2 механізованого батальйону військової частини пп НОМЕР_1 , призваний по частковій мобілізації 31 липня 2014 року Іллічівським МВК Одеської області, виконуючи бойове завдання, 03 червня 2015 року загинув у бою в районі населеного пункту Мар`їнка Донецької області.
Згідно довідок ВЧ Польової пошти НОМЕР_1 від 29 жовтня 2014 року (т.1 а.с.19) та від 12 липня 2015 року (т.1 а.с.20), старший сержант ОСОБА_2 дійсно з 20 жовтня 2014 року по 03 червня 2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечував її проведення і захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісності України в районі проведення антитерористичної операції поблизу міста Донецьк Донецької області та у смт.Мар`їнка Донецької області.
Згідно акту про проведення службового розслідування по факту смертельного поранення старшого сержанта ОСОБА_5 від 13 червня 2015 року (т.1 а.с.52), 03 червня 2015 року, під час виконання бойового завдання в населеному пункті Мар`їнка Донецької області, під час стрілкового бою та обстрілу з великокаліберної артилерії, на спостережному посту №1 був смертельно поранений старший сержант ОСОБА_2 
ОСОБА_2 указом президента України від 04 лютого 2016 року було нагороджено орденом «за мужність ІІІ ступеня» (т.1 а.с.67).
У постанові Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року викладені обставини подій на сході України, зокрема, проведення протягом травня 2014 року фіктивних референдумів щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».
Внаслідок збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та Резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності і утримання українських політичних в`язнів з Російської Федерації.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України.
Відповідно до положень ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною 2 ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З наведеного вище, а також з роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, та в судовому порядку встановлення таких фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. 
Обґрунтовуючи необхідність встановлення юридичного факту смерті чоловіка внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник посилалася на те, що це забезпечить реалізацію її прав, визначених нормами законодавства України та, зокрема, Загальною декларацією прав людини, але, при цьому, заявником не вказано, яких саме прав.
Судом першої інстанції, прийнято до уваги, що Постановою ВР України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Також, ВР України Постановою від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ схвалено текст Заяви ВР України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 році. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник, в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.
Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано, та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами Верховної Ради України та Президента України та є загальновідомими і встановлення даного факту рішенням суду не потребує.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявник має достатньо переконливі докази того, що її чоловік загинув під час проведення антитерористичної операції у зоні її проведення, що підтверджується наданими нею доказами.
Отже, за таких обставин, у судів першої та апеляційної інстанцій відсутні підстави вважати, що у заявника наявні перепони для підтвердження факту загибелі її чоловіка ОСОБА_2 внаслідок проведення антитерористичної операції через збройну агресію проти України зі сторони Російської Федерації, у суду немає.
З огляду на вище викладене, з урахуванням положень ч.1 ст.293 ЦПК України, юридичний факт, про встановлення якого заявник порушує питання у даній справі (наявність збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та не може бути встановленим в порядку окремого провадження
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника  ОСОБА_1 про те, що наявність загальновідомого факту збройної агресії Російської Федерації проти України не виключає наявності підстав та конституційних прав заявника звернутися до суду в порядку окремого провадження для задоволення вимог, визначених у заяві, обумовлених виникненням у заявника різного роду особистих прав внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
Колегія суддів зауважує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом ткі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, та в судовому порядку встановлення таких фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Матеріалами справи встановлено, що  ОСОБА_1 має достатньо переконливі докази того, що її чоловік загинув під час проведення антитерористичної операції 03 червня 2015 року у зоні її проведення, що підтверджується, зокрема, лікарським свідоцтвом про смерть №113 від 05 червня 2016 року та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 06 червня 2015 року, а тому підстави для висновку про те, що у заявника наявні перепони для підтвердження факту загибелі її чоловіка  ОСОБА_2 внаслідок проведення антитерористичної операції відсутні.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що юридичний факт, про встановлення якого порушує у цій справі питання заявник  ОСОБА_1 (наявність збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та встановленим в порядку окремого провадження бути не може.
У зв`язку зі смертю  ОСОБА_2 було видано свідоцтво про смерть, а причина смерті не може бути встановлено у судовому порядку.
Вказане кореспондується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 711/7922/17.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2019 рокупостановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 28.10.2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе