УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2542/21 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О. 
Категорія 76 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого          Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2542/21 за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 197 424,60 грн.
В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 був призначений на посаду директора ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» та укладено контракт №5К/17 від 27.01.2017. Вказує, що відповідно до умов контракту ОСОБА_1 був призначений на посаду директора ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на строк з 31.01.2017 по 30.01.2020. Зазначає, що згідно п.3.1 укладеного контракту та додаткової угоди №65 від 04.09.2018, за виконання обов`язків, передбачених контрактом, керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством у результаті його господарської діяльності, виходячи з установленого керівнику посадового окладу в розмірі 99 626,00 грн і фактично відпрацьованого часу.
Вказує, що на посаді директора ОСОБА_1 працював до 11.10.2019, після чого був звільнений із займаної посади, відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України. Стверджує, що ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» порушено норму ч.1 ст. 116 КЗпП України, а саме позивачу не виплачено всіх належних сум при звільненні, не проведено остаточний розрахунок в повному обсязі. Зазначає, що остаточний розрахунок проведено лише 05 грудня 2019 року.
Вказує, що відповідно до нарахованої заробітної плати за повні два місяці роботи та кількість робочих днів, середньоденна заробітна плата становить 5 335,80 грн. Вважає, що оскільки з боку відповідача відбулося прострочення виплати остаточного розрахунку при звільненні з 15.10.2019 по 04.12.2019, тобто 37 робочих днів, то середній заробіток, що підлягає стягненню з ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» становить 197 424,60 грн. Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 197 424, 60 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не вірно дійшов висновку, що законодавством не обмежується строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вказує, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 05.12.2019, а з позовною заявою позивач звернувся 09.08.2021, тобто поза межами встановленого ст. 233 КЗпП України строку, більше ніж через рік та вісім місяців після остаточного розрахунку. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, оскільки тримісячний строк звернення до суду за вирішенням даного спору сплив 06.03.2020 року, а тому наявні правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.
Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не враховано принципу розумності, справедливості та пропорційності щодо визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що з моменту звільнення позивача (11.10.2019) по день остаточного розрахунку (05.12.2019) пройшов незначний проміжок часу, що в сукупності свідчить про відсутність вини ДП «ХКБМ» у затримці розрахунку при звільненні, що виключає можливість застосування ст. 117 КЗпП України. Зазначає, що кінцевий розрахунок з ОСОБА_1 здійснювався в період погашення заборгованості перед всіма працівниками, яка виникла під час перебування його на посаді керівника ДП «ХКБМ», тобто виникла з його дій як директора підприємства. Враховуючи вищевикладене, просить рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 січня 2017 року між ДК «Укроборонпром» та ОСОБА_1 укладено контракт №5К/17, відповідно до якого позивача призначено на посаду директора ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» на строк з 31 січня 2017 року по 30 січня 2020 року.
Відповідно до наказу ДК «Укроборонпром» №134-К від 11.10.2019 контракт з ОСОБА_1 від 27.01.2017 №5К/17 припинено - 11 жовтня 2019 року відповідно до абз. 5 п. 5.3 контракту. ОСОБА_1 , директора ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» звільнено 11 жовтня 2019 року з роботи відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 26 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ДК «Укроборонпром», ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач всупереч вимогам ст.116 КЗпП України в день звільнення позивача з роботи не провів з ним повного розрахунку, а тому позов є обґрунтованим. Крім того зазначив, що строк звернення до суду позивачем не пропущений, що позбавляє потреби вирішувати питання про його поновлення, як і застосовувати наслідки пропуску такого, оскільки цей строк повинен рахуватися з 26 травня 2021 року.
Проте,  колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно частини першої статі 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Цей строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним»
У справі, що переглядається встановлено, що позивача звільнено з роботи - 11 жовтня 2019 року, а остаточний розрахунок з позивачем проведено 05 грудня 2019 року, тобто через 1 місяць та 22 дні.
Факт повного розрахунку відповідачем 05 грудня 2019 року ОСОБА_1 не заперечується. 
Отже встановлений трудовим законодавством тримісячний строк звернення до суду за захистом порушеного права тривав з 06 грудня 2019 року до 06 березня 2020 року.
З позовною заявою із вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку ОСОБА_1 звернувся до суду 09 серпня 2021 року.
  Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.
          У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого       в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами (постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц (провадження № 61-256св17)).
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин, що випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України. 
Позивач подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку, в якій зазначив, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року у справі №278/3022/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Поважною причиною вважав те, що позовні вимоги при подачі позовної заяви про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, фактично виключали можливість заявлення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
З копій рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 26 травня 2021 року вбачається, що позивач в рамках справи №278/3022/19, крім інших вимог, заявляв і вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 81 278, 95 грн та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є різними юридичними поняттями, які не залежать один від одного.
Зокрема, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення регулюються ст.117 КЗпП України, а вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – ст.235 КЗпП України.
Отже, наявність судових проваджень з іншими предметами спору жодним чином не впливають на початок перебігу тримісячного строку для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Тому, колегія суддів вважає, що наявність справи №278/3022/19 в провадженні суду першої інстанції жодним чином не заважала ОСОБА_1 подати позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ці ж вимоги ОСОБА_1 міг заявити в межах справи №278/3022/19. Пред`явлення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не залежало від результату розгляду судом першої інстанції справи №278/3022/19, як помилково вважав ОСОБА_1 .
З огляду на наведене, колегія суддів відмовляє в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для подачі позову, оскільки зазначені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є неповажними. 
Таким чином, враховуючи те, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 05 грудня 2019 року, з позовом позивач звернувся лише 09 серпня  2021 року, а тому тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України пропущений   ОСОБА_1  без поважних причин. 
Суд першої інстанції в порушення наведених вище вимог закону не з`ясував питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду та не надавав оцінки причинам пропуску такого строку на предмет їх поважності. 
         Як роз`яснено в п.25  постанови Пленуму Верховного Суду України   №13 від  24 грудня 1999 року  «Про практику застосування судами законодавства про  оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його
звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування 
відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг
тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості
затримки розрахунку.
Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до
суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд
установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його
задоволенні саме з цих підстав.
Таким чином, враховуючи, що зазначені ОСОБА_1 підстави пропуску строку позовної давності, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, є неповажними, а будь-яких інших обставин, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду з даним позовом, позивачем не наведено, тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Тому, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду апеляційної інстанції ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» сплачено судовий збір в сумі 2 961,36 грн, що підтверджується платіжним дорученням №6971 від 19.11.2021 року. 
Враховуючи, що за результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, тому сплачений ДП «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» в суді апеляційної інстанції судовий збір в сумі 2961,36 грн підлягає стягненню з позивача в повному обсязі.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» задовольнити.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з машинобудування імені О.О. Морозова» 2 961,36 грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 14 грудня 2021 року.

Головуючий 

Судді