П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3889/21	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
          
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Крусяна А.В.,
          Яковлєва О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 7 червня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо неналежного розрахунку із ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу та надбавок за вислугу років і виконання обов`язків на адміністративній посаді, визначених відповідно до ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», за період з 15.12.2015р. по 17.03.2020р. включно;
- зобов`язати відповідача за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, в особі Одеської обласної прокуратури, сплатити на користь позивача, ОСОБА_1 1  075 803, 90грн. збитків у вигляді недоотриманої частини заробітної плати (посадового окладу та надбавок за вислугу років і виконання обов`язків на адміністративній посаді) внаслідок прийняття неконституційного акту. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він  з  15.12.2015р. по  17.03.2020р. працював в органах прокуратури України.
Позивач, зазначив, що у період з 15.12.2015р. по 17.03.2020р. йому не виплачувалась  заробітна  плата  у  порядку  та розміру  визначеному ст.81 ЗУ «Про  прокуратуру».
Разом з тим, ОСОБА_1 зазначив, що Одеською обласною прокуратурою на момент звільнення не розраховано та не виплачено йому всю заробітну плату, яка гарантована Законом.  
Позивач  вказав, що  діями та рішенням відповідача було порушено  право власності (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч.3 ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» за період роботи у органах прокуратури, не були реалізовані Державною Україною), чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний неконституційним.
Посилаючись на зазначене просив суд  задовольнити  позовні  вимоги  у  повному  обсязі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від  7 червня 2021р. у задоволенні адміністративного позову – відмовлено.
          Не погоджуючись із даним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
          Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заробітну плату ОСОБА_1  за  спірний  період нараховано у розмірі, не нижчому від визначеного законом, оскільки відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено  постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Щодо доводів позивача стосовно протиправності не нарахування йому заробітної плати у розмірі, визначеному ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», з огляду на прийняте    Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020р. №6-р/2020  у справі №1-223/2018(2840/18), суд першої інстанції зазначив, що рішення КС України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення але продовжують існувати (тривають) після цього, в той час як спірні правовідносини між сторонами виникли щодо нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі за період з 15.12.2015р. по 17.03.2020р., тобто до прийняття зазначеного рішення.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , з 15.12.2015р. по 17.03.2020р. працював в органах прокуратури України, що   підтверджується  записами №8-11  у  трудовій  книжці  від  2.09.2003р.  Серії   НОМЕР_1 (а.с.26-27).
Наказом прокурора Одеської області за №543к від 17.03.2020р. звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 та з органів прокуратурми за власним бажанням відповідно до п.7 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру».
Позивач, посилаючись на те, що у період  з  15.12.2015р. по  17.03.2020р. йому  не виплачувалась  заробітна  плата  у  порядку  та розмірі  визначеному ст.81 ЗУ «Про  прокуратуру», звернувся  до суду із цим позовом.
Позивач вважає, що такі дії відповідача є протиправними, а тому звернувся до суду з даним позовом.
Перевіряючи правомірність оскаржуваних дій та підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та незаконність, судова колегія виходить з наступного.
Так, приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» №1698-VII від 14 жовтня 2014р., який набрав чинності 15 липня 2015р., заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015р. - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016р. - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017р. - 12 мінімальних заробітних плат.
Частиною 9 ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з ч.2 ст.8 ЗУ «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995р. умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.13 вказаного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Як зазначено в ч.1 та 2 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
У відповідності до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
У ст.89 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII зазначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Відповідно до п.9 Прикінцевих положень ЗУ «Про Державний бюджет України на 2015р.» від 28.12.2014р. №80-VIII та п.11 Прикінцевих положень ЗУ «Про Державний бюджет України на 2016р.» №928-VIII 25.12.2015 року норми і положення, зокрема, ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Разом з тим, ЗУ від 28.12.2014р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено п.26, відповідно до якого, зокрема, ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014р застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури.
З вищенаведеного вбачається, що ЗУ від 28 грудня 2014р. № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015р.», ЗУ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014р. №79-VIII, ЗУ «Про Державний бюджет України на 2016р.» №928-VIII 25 грудня 2015р. прийняті пізніше ЗУ «Про прокуратуру» №1697-VII, 14 жовтня 2014р., а тому, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними, оскільки у наведений позивачем період норми і положення ЗУ «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового регулювання збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Наведені висновки суду відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, в постановах від 14 березня 2018р. у справі №825/575/16, від 19 березня 2020р. у справі №806/3314/17, від 9 вересня 2020р. у справі №807/1171/16,  від 27 жовтня 2020р. у справі №826/18228/16.
Судова колегія, погоджується з висновком суду першої інстанції, що в спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не у відповідності до положень ч.3 ст.81 ЗУ «Про прокуратуру», а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020р. №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014р. №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення п.26 розд.VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014р. №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Частиною 2 ст.152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
У резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020р. № 6-р/2020 чітко вказано про те, що Положення п.26 розд.VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014р. №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Враховуючи наведене, положення п.26 розд.VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014р. №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України втратили чинність саме з цієї дати.
В даному випадку, дія положення п.26 розд.VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (які наділяли КМУ повноваженнями встановлювати порядок та розміри виплати заробітної плати прокурорам) втратила чинність 26 березня 2020р..
За таких обставин Рішення КСУ від 26 березня 2020р. №2-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення КСУ, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, про що було вірно зазначено судом першої інстанції.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Зважаючи на вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову..
В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. 
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311, 315, 316, 322 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 7 червня 2021р. – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                Ю.М.Градовський

Судді:                                                                                          А.В.Крусян

                                                                                                    О.В.Яковлєв