ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/8066/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області 
       на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року (суддя Батрак І.В.) у справі №280/8066/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області,  треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                                           
                                                       в с т а н о в и В :        
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320,00 грн. згідно з частиною 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13.04.2020;
зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 189298,20     грн.
В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що є працюючим суддею, однак судівську винагороду за період з квітня 2020 року по вересень 2020 року йому нараховано та виплачено на підставі статті 29 Закону України від 14.11.2019 №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон №294-IX) (в редакції Закону №553-IX) із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, а не статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-III "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-III), що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення прав та гарантій.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Шевченківського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1  нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно в розмірі 189298,20 грн. (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті дев`яносто вісім гривен двадцять копійок) з утриманням з цієї суми передбачених 
законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. 
Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції фактично виходив з того, що в спірному випадку під час визначення розміру суддівської винагороди позивача застосуванню підлягають положення Конституції України та Закону України "Про судоустрій та статус суддів". Суд дійшов висновку, що відповідач, здійснивши виплату позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року з обмеженнями, передбаченими    статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) діяв з порушенням вимог статтей 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-III, що у свою чергу призвело до порушення прав позивача та його гарантій незалежності судді. 
Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції виходив з того, що належним та ефективним способом захисту порушеного права є стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди.
Не погодившись з рішенням суду, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що в спірному випадку відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом №294-IX (в редакції Закону №553-IX). При цьому, за позицією скаржника, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його прийняття. Також відповідач звертає увагу на те, що судом не враховано тих обставин, які свідчать про дефіцит бюджетних коштів на виплату суддівської винагороди у спірному періоді, яких було недостатньо для виплати суддівської винагороди у визначеному Законом України «Про судоустрій та статус суддів» розмірі. Крім цього, відповідач вказує на те, що судом безпідставно не було застосовано у спірних відносинах Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою КМУ №845 від 03 серпня 2011 року, що призвело до постановлення рішення, яке неможливо виконати в порядку, визначеному діючим законодавством.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що Указом Президента України від 16.05.2001 №311/2001 "Про призначення суддів" ОСОБА_1 призначено у межах п`ятирічного строку на посаду судді Бориспільського міського суду Київської області.
Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" від 05.10.2006 №210-V ОСОБА_1 обрано на посаду судді місцевого Хортицького районного суду міста Запоріжжя безстроково.
Наказом голови суду від 20.10.2006 №130 "Про обрання ОСОБА_1 суддею безстроково", позивач приступила до виконання обов`язків судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя безстроково.
За період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно позивачу виплачувалась суддівська винагорода в обмеженому розмірі відповідно до ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-IX (зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"" від 13.04.2020 №553-IX) - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Відповідно до Довідки від 30.10.2020 №08-02/1235 про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду за період з 01.01.2020 по 31.08.2020 судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Галущенко Ю.А., сума обмеження відповідно до ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 становить 189298,20 грн. Сума обмеження за період з 28.08.2020 по 31.08.2020 відновлена при перерахунку суддівської винагороди у вересні 2020 року.
Не погодившись з обмеженням суддівської винагороди, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неправомірності дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період 18.04.2020 по 28.08.2020 року із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року, з огляду на таке.
Так, за змістом частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII    суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої наведеної статті (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Встановлені обставини справи, які фактично і стали підставою для звернення позивача із цим позовом до суду, свідчать про те, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області починаючи з 18.04.2020 року здійснювалося нарахування та виплата позивачеві суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж те визначено статтею 135 Закону №1402-VIII. 
Така ситуація зумовлена набранням 18 квітня 2020 року чинності Законом №553-ІХ, яким      Закон №294-ІХ      доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення      Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28             серпня 2020 року): "установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).
Отже, вказаним Законом було визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджувався із положеннями статті 135 Закону № 1402-VIII.
Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-ІХ.
Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений Законом № 1402-VIII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Так, у відповідності до статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Закон № 1402-VIII, з огляду на свою назву та сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні статті 130 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII      суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що зміни до наведеного Закону    в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період не вносилися.
Стосовно посилань відповідача на набрання чинності Законом № 553-ІХ      (яким Закон № 294-ІХ доповнено статтею 29) як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, то суд апеляційної інстанції зазначає, що цей Закон не є законом про судоустрій та ним не вносилися зміни до      Закону № 1402-VIII      (стосовно розміру суддівської винагороди).
Суд зауважує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей    закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень      Закону № 294-ІХ      (у редакції      Закону №      553-ІХ). 
Слід також зауважити, що Закон №294-ІХ (у редакції      Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій    статті 95 Конституції України      та деталізовані у      БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.      Конституція України      не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.            
Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII    й норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності      Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь      Закону № 1402-VIII.
У даному судовому рішенні Верховний Суд, в контексті заявлених позовних вимог щодо донарахування та виплати не отриманих коштів за період з 18.04.2020 року (суддівської винагороди, розмір якої був обмежений на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ      (зі змінами, внесеними      Законом № 553-ІХ), звернув увагу на процедуру бюджетного фінансування судів та вказав на необхідність з`ясування в спірному випадку причин невиплати суддівської винагороди у повному обсязі (у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень) у спірному періоді. 
Так, Суд виокремив дві причини, які б могли зумовити виплату суддівської винагороди у неповному обсязі. 
Перша причина, у разі якщо розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (суду або ж територіальному управлінню ДСА) на ці потреби були виділені кошти у недостатньому розмірі, тобто у розмірі меншому, ніж те передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII без будь-яких обмежень. В цьому випадку, як вказав Суд, невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (окрім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).
Друга причина, у разі якщо ДСА України, як головний розпорядник бюджетних коштів, виділила розпоряднику нижчого рівня достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог      статті 135 Закону №    1402-VIII    (затвердивши відповідний кошторис), але розпорядник нижчого рівня розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені      статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними      Законом № 553-ІХ). В такому випадку, як зазначив Суд, є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень розпорядника нижчого рівня, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.
Отже, зважаючи на вищевказані висновки Верховного Суду, визначальним в даному випадку є з`ясування причин невиплати у спірному періоді суддівської винагороди у повному обсязі, а саме підлягають встановленню обставини чи виділялись розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня, яким в спірному випадку є Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, кошти на виплату суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року у повному обсязі з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII, або ж кошти були виділені з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано відповідачем те, що зміни до кошторису ТУ ДСА України в Запорізькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 "Заробітна плата", у зв`язку з прийняттям Закону №553-ІХ, не вносились.
Наданий до матеріалів справи кошторис ТУ ДСА у Запорізькій області на 2020 рік (та зміни до нього), свідчать про те, що у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у зв`язку із запровадженням обмеження суддівської винагороди бюджетні асигнування на оплату праці не зменшувались.
Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області були виділені кошти для виплати суддівської винагороди (в тому числі й позивачу, який є працюючим суддею місцевого суду) у періоді з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року у розмірі, передбаченому статтею 135 Закону №1402-VIII, однак останній розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX). 
Аргументи відповідача про недостатність бюджетного фінансування для виплати суддівської винагороди у 2020 році, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки «хронічне» кожного бюджетного року недофінансування системи судів України не впливає на обмеження суддівської винагороди позивача у спірному періоді, яке, як зазначено вище, мало місце у зв`язку з прийняттям Закону №553-ІХ.
З огляду на вищевикладене, та встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що у періоді з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди у повному обсязі у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень. 
Оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що нарахування та виплата позивачу у спірному періоді суддівської винагороди у неповному обсязі є наслідком вчинення дій Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у  саме останній і повинен здійснити позивачеві нарахування недотриманих коштів.
Аргументи скаржника в апеляційній скарзі з приводу того, що    рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. № 10-р/2020      не впливає на спірні правовідносини, на думку суду апеляційної інстанції, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії даного рішення  Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про донарахування позивачу не виплаченої суддівської винагороди, розмір якої був обмежений внаслідок прийняття Закону, яким, в силу положень ст..130 Конституції України, Закону №1402-VIII, не може бути врегульований розмір суддівської винагороди.
Тобто, у спірному випадку визначальним є те, чи правильно застосовано відповідачем законодавство України, в частині визначеного розміру суддівської винагороди, з врахуванням наявності конкуренції норм права, якими, у спірному періоді, по різному визначався розмір суддівської винагороди.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з   18.04.2020 року по 28.08.2020 року із застосування обмеження нарахування, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).
Встановивши право позивача на суддівську винагороду у розмірах, передбачених  статтею 135 Закону №1402-VIII, а також порушення такого права відповідачем, суд першої інстанції, врахувавши відсутність між сторонами спору щодо розміру недоотриманої суддівської винагороди та визначення розміру недоплати в довідці ТУ ДСА про нараховані та фактично виплачені суми суддівської винагороди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним та ефективним способом порушеного права є стягнення з відповідача суми недоотриманої позивачем суддівської винагороди.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року у справі №280/8066/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України
        Повне судове рішення складено 21.10.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк